- Ținta 4. Iei și celălalt camion? - Am înțeles.
Du-te după camion.
Mă duc chiar acolo.
CĂMAȘA DE FORȚĂ
'Țeles. E rănit. Trebuie lovit. Atac camionul.
Ia-l și pe el, și camionul. Du-te în față și doboară-l.
Am înțeles.
Înainte și ține minte.
Mai mișcă unul, pe acolo.
Bine. Trage. Doboară-l.
Irak, 1991
Culcat la pământ.
Am spus, culcat. Culcat...
Tu. Culcat. Acum.
Vreau să-ți văd mâinile.
Să-ți văd mâinile.
Pune-ți mâinile deasupra capului. Deasupra capului! Nu mișca!
Jos!
În genunchi!
Acolo. Stai acolo.
Mâinile sus... Mâinile sus!
Stai jos!
Este un copil acolo.
Asta nu e problema noastră.
Nimic din toate astea, nu-s problemele noastre.
Ridică mâinile sus.
Hei...
Cum e, micuțule?
Ești teafăr?
Aveam 27 de ani, când am murit prima dată.
Îmi amintesc că era alb peste tot.
Era război. Mă simțeam viu, dar eram mort.
- Vârsta? - 27.
Iată datele... Starks, Jack.
Născut în Vermont. Nu are trecută nici o rudă.
Spitalul Marinei, se va ocupa de el.
Of, Dumnezeule...
- Soldatul trăiește. A clipit. - L-am notificat deja.
- Ocupă-te de ceilalți. - Nu, vino să vezi.
Rahat... Cod albastru! Avem nevoie de un doctor!
Aduceți un doctor, acum.
Sergentul Starks, a fost foarte norocos.
Un pic mai la dreapta, și nu mai trăia.
Are amnezie retrogradă, și o traumă psihologică acută.
N-am găsit pe nimeni din familie...
...în toate statele, sergent.
- Sunt sigur că ai prieteni. - Vreau hârtiile, după-amiază.
- Să plece cu primul avion. - Da, domnule.
Vermont. 12 luni mai târziu.
Ești recomandat, pentru "Steaua de Bronz", sergent.
- E un ajutor pentru tine, sergent. - Sigur că da.
Sigur că da...
Sunteți în regulă?
- Nu mai pornește mașina. - Ea e mama?
- Da. - Cum o cheamă pe mama ta?
Jean...
Hei, Jean.
Mă auzi?
Poți să te trezești?
Încearcă să stai trează.
- O, Doamne... - Mama ta a luat ceva?
- Pe tine cum te cheamă? - Jackie.
Îmi pare bine de cunoștință, Jackie.
Știi ce... Ia poartă tu asta.
Te înfășori cu el,
și încerci s-o ți trează pe mama. Eu voi încerca să repar mașina.
- Bine? - În regulă.
Dumnezeule...
Nu. O, nu...
Ce zici de toată zăpada asta?
- Nimic. - Nimic?
Ce sunt astea?
Sunt plăcuțe personale. Au numele și data nașterii, pe ele.
- Pentru ce? - În caz că mă pierd...
- ...sau nu-mi amintesc, cine sunt. - Mi le dai mie?
- Da. Ți le dau. - Mulțumesc.
Crezi că poți s-o pornești?
Hai, încearcă.
Rotești cheia, bine?
Continuă...
Merge!
Hei... Ia-ți mâinile jegoase de pe ea...
Ia mâinile jegoase, de pe fiica mea...
- Mamă, ne-a reparat mașina. - Treci în mașină, Jackie. Acum!
- Mamă, a reparat mașina. - Treci dracu' în mașina aia!
- Ce faci? - Bine.
- Încotro? - Spre Canada.
- Pot să te duc la graniță. - Ar fi grozav.
- Urcă, amice. - E tare frig.
- Bună, omule. - Bună. Mulțam.
Bagă-te, nu-s probleme.
Doamne, e frig rău.
- Ai înghețat bocnă, băiete. - Da...
E mai frig, decât la pieptul Reginei Zăpezilor.
- Știi să conduci? - Da, desigur.
Perfect, omule. În curând, mă schimbi.
Ai fost la închisoare?
- N-am fost niciodată. - Să-ți zic ceva, amice...
E mai cumplit decât la război.
E mai cumplit, decât pe unde ai fost tu.
Mă îndoiesc.
Râzi de mine?
De ce ne-a oprit?
Distracție...
Jackie și Jean. Atât știi sigur din acea zi?
Da.
Ești conștient că nu avem numele de familie, o adresă stabilă...
și nici o înregistrare, despre acești prieteni ai tăi?
Mă tem că va trebui să aud un răspuns, domnule Starks.
Da.
Ofițerul Harrison, a fost împușcat de trei ori.
Era mort de mult, când am ajuns noi acolo.
Jack Starks poate ascunde, datele incidentului.
Asta ar explica planul pus la cale, în care a implicat fetița și mama ei.
- Obiectez. - Știu de sindromul războiului din golf.
Operațiunea "Furtună în Deșert", a adus și sindromul ăsta de rahat,
care a fost în topul știrilor.
Nefiind sigur, mai bine nu-l comentau.
- Acolo a fost altceva. - Hidoșenia războiului.
- Hidoșenia nu se arată la TV. - Clientul meu crede că a murit, o dată.
- Nu mi-aduc aminte totul... - Nu știe ce se întâmplă.
...dar a fost altcineva.
Cred că asta s-a întâmplat.
Dacă Starks a ucis acel polițist...
nu poate fi responsabil, având mintea afectată.
Noi, jurații, îl găsim pe acuzat... nevinovat, pe motiv de demență.
Jack Starks, sentința este să fii internat,
într-o instituție pentru delicvenți alienați mintal...
unde doctorii, și un tratament propice, sper să te ajute.
Hai, amice...
Haide...
Ce faceți?
Ridică-l.
Vă rog, credeți-mă...
Ce se întâmplă? Locul meu nu e aici.
- Nu trebuie să fiu aici. - Așa cred și eu.
Dar nimeni nu mai poate face ceva, acum.
Vă rog...
Lăsați-mă să ies de aici.
Lăsați-mă... Vă rog...
- Cât i-ai dat? - 15 centimetri cubi.
A stat înăuntru, toate cele trei ore?
Da, domnule.
Bine, scoate-l.
Mă auzi, Jack?
Dacă poți, clipește.
- Nu și-a pierdut cunoștința. - Vrei să-l băgăm înapoi?
Nu. Luați-l de aici.
Duceți-l sus, și verificați-i semnele vitale.
Ăsta, cred eu, e contextul în care putem vedea, ce s-a întâmplat.
Poate ai văzut, editorialul din New York Times.
Bună dimineața, dr. Lorenson.
Tu ești ucigașul de polițiști, așa-i?
- E evident, nu? - Televizorul... știi?
Îți menține mintea activă.
Eu sunt, Rudy Mackenzie. Bun venit.
Ascultă, eu...
- N-am chef să vorbesc de asta. - Știi, e rușinos.
Nici eu nu cred, în discuții mărunte.
Șuetă, trăncăneală, bârfă. Sunt chestii inutile.
Jocul. Jocul e altceva, totuși.
Ăsta e terenul nostru. Sunt gata să arunc mingea. Haide.
Bine.
Tu de ce te afli aici?
- Am încercat să-mi ucid soția. - N-ai mers la închisoare, pentru asta?
Da. Am încercat, cam de 30 de ori. Nu am plănuit să o fac.
Mereu era o chestie de moment.
Ea m-a tot amenințat, că mă bagă într-un azil...
până când a făcut-o.
- 30 de tentative, au făcut să pari nebun. - Da, sau... sau măcar, prost cu diplomă.
Când am încercat a douăzecea oară, deja găsisem o metodă alternativă.
- Poate una mai eficientă. - 'Neața, domnilor. Cum vă simțiți azi?
Pentru mine asta e o întrebare dificilă, dr. Lorenson...
pentru că lumea din jurul meu, este redusă...
și cei patru Cavaleri ai Apocalipsei...
vor veni azi să mă viziteze, fără să aducă flori...
ceea ce, e cam greu de organizat.
Și dumneavoastră, domnule Starks?
- Sunt bine. - Sunteți bine?
Spune-mi tu, doctore.
E ceva în neregulă, cu mine?
Ești cam slab.
Poate că muncesc mult, în vise.
Faci conversație măruntă?
Hei, e în regulă...
Mă bucur să văd, că vrei să cooperezi, domnule Starks.
Suntem aici să te ajutam, Jack. Facem doar ce-i mai bine pentru tine.
Țineți-l. Voi aduce tranchilizantele.
- La pământ cu el. Fără tranchilizant. - Nu...
Nu e nevoie. Ridicați-l.
Soră, ia cămașa de forță.
Singurul lucru care-i lipsește minții tale, e consistența...
Așteaptă. Doctore Becker, cât timp să-l lăsăm înăuntru?
Vârâți-l chiar acum.
Ajutor. Ajutați-mă, vă rog...
La dracu'.
Scoteți-mă de aici.
Scoteți-mă de aici...
Scoteți-mă de aici!
- Ești bine? - Sunt bine.
- Ascultă... Nu vreau să te deranjez. - Atunci, n-o face.
Dar... Cum rămâne cu Starks?
Ce-i cu el?
Nu ar trebui...
Nu ar trebui să încercăm să-l ajutăm, cum putem? Eu cred că da.
Și îl lăsăm acolo, așa?
Medicația administrată, este pentru ai ajusta,
sau chiar opri, ieșirile violente.
Îi va mai lua din ură.
Aparatul acela, e cel mai sigur loc pentru asta.
Astfel, pot monitoriza efectele secundare,
pe care nu le pot prevedea.
Dar cum le poți monitoriza, când e înăuntru?
Consider timpul petrecut de el acolo, ca făcând parte din tratament.
Nu se poate distruge ceva, ce e deja distrus.
Locul meu nu e aici.
Nu pot respira, aici.
Nu pot respira, aici...
Nu pot...
Nu pot respira, aici.
O să-ți zbor creierii!
În caz că n-ai observat, e Ajunul Crăciunului.
Nu vei găsi nici un taxi, aici.
Mulțumesc.
Trebuie să mergi undeva?
Nu sunt sigur...
Te mai întreb o dată.
Privește în jur, și ia în considerare toate șansele.
Trebuie să mergi undeva?
Da.
Grozav. Urcă...
Deci... Unde să te duc?
Nu știu.
- Cum adică, nu știi? - Nu știu...
În regulă.
Trebuie să mai fie încă un adăpost, unde pot să sun.
Multe mulțumiri. Crăciun Fericit...
Grozav.
A fost ultima șansă.
Ce mă fac cu tine?
Nimic...
Aș...
- Mulțumesc... că m-ai adus până aici. - Unde te duci?
Vei îngheța afară. N-ai nici măcar palton.
- Mă voi descurca. - Nu. Nu prea cred.
Vei muri de frig, și apoi mă voi simți vinovată, și...
Am acumulat deja destulă vină, și nu știu ce să fac cu ea.
Vrei să bei ceva?
Nu, sunt în regulă.
Rahat!
Hei...
Ești bine?
Da. Sunt bine.
Știi ceva?
E Ajunul Crăciunului, și...
Și am o canapea. Deci... poți dormi pe ea.
Mă duc să fac o baie...
Pune-ți ceva de mâncare, dacă ți-e foame.
N-ai ce fura, dar nu fi măgar să furi totuși, ceva.
Nu... N-am să fur.
- Mă numesc, Jack. - Nu...
Să nu ne cunoaștem numele, pentru că...
Nu vreau să te cunosc.
Vreau să te ajut azi, dar nu vreau să te cunosc.
În regulă.
PETAL
Ce e asta?
Ce-am putut face, cu ce era în frigider.
Mulțumesc.
Cu plăcere.
- Vrei să bei ceva? - Sigur...
A fost destul de bine...
Ai multe lucruri în frigider.
Nu multă mâncare, dar...
- ...e o piatră în el. - Ce piatră?
E o piatră înăuntru, scrie pe ea "PETAL".
Ți-ai băgat nasul peste tot.
Asta a fost ideea aiurită, a mamei, pentru un nume de alint.
Este...
Deci, ești chelneriță. Vreau să spun...
Nu știu ce vreau să spun.
În regulă.
Urăsc Crăciunul...
Hei...
Trezește-te... Jackie.
- Nu. - Cine sunt acești oameni?
- Ce? - Cine sunt oamenii din poză?
Eu și mama.
- Cum adică, mama ta? - Stai puțin...
- Unde e mama ta acum? - Mama mea, a murit.
- Cum adică, "a murit"? - Adică e moartă. Dusă...
A adormit cu o țigară aprinsă... A ars de vie, cu mult timp în urmă! Bine?
Nu, nu...
Îmi pare rău. Ascultă...
Nu știu cât...
- Ce dată e azi? - Ce?
Știu că pare o nebunie.
În ce an suntem?
2007...
Ce?
Cine naiba ești tu?
Sunt Jack Starks.
Ieși în puii mei, din casa mea.
- Ai cotrobăit peste tot? - Nu.
Nu aveai nici un drept, să faci asta!
Așteaptă...
Știu că nu are nici o logică pentru tine, fiindcă nu are, nici pentru mine.
Dumnezeule... Dacă nu pleci acum, voi chema poliția.
Nu. Te rog, așteaptă. Nu îți voi face rău. Vorbește cu mine, te rog...
Mama ta era inconștientă, pe marginea drumului, când te-am cunoscut.
Era drogată. Jean... Numele ei era Jean.
- Încetează! - Ți-am dat două plăcuțe personale.
Nu. Nu se poate!
Jack Starks e mort... el a murit.
Ce?
Cum, adică, e mort...?
E mort.
Cadavrul său a fost găsit în 1993, într-o dumbravă, pe munte.
E mort.
- Nu se poate... - Ăsta e adevărul.
Ascultă... Nu-mi pasă cine, sau unde crezi că ești...
dar nu ești Jack Starks.
Deci, oricine ai fi, am făcut un gest frumos...
Am făcut un gest frumos, și tu...
Doamne, iar tu m-ai făcut, să-l regret... deci, te rog, vrei...?
Te rog, vrei să pleci? Bine?
Nu mă recunoști?
- O, Doamne... - Uită-te la mine!
Bine, voi pleca. Uită-te la mine. Nu te mint.
Te-am întâlnit. V-am întâlnit pe voi două, pe drumul pustiu...
Nu puteam știi asta, de la niște plăcuțe de identificare.
Lasă-le jos, și pleacă.
Nu-ți aduci aminte de mine?
- Nu știi? Eu... - Tu, șterge-o de-aici!
Eu...
Bine?
Te rog...
Te rog, pleacă.
Îți zbor creierii!
Amețitule...
Dumnezeule...
Nu pot să cred, că l-ai lăsat toată noaptea.
N-ai spus nimic, ca să-l scot. Când am întrebat...
Era de bun simț din partea ta, să-l scoți. Deschide ușa.
E mort?
Nu. Duceți-l sus imediat. E deshidratat.
Îl vreau într-un "IV", până vin eu sus.
Am încercat să-ți spun, că atunci când am venit la tine în birou...
M-am așteptat să-l scoți.
Ești medic, nu trebuie să-ți spun, tot ce ai de făcut.
Jack?
Tom!
Tom... Putem vorbi un moment?
- Ce-ai făcut cu Jack Starks? - Ce vrei să spui...
- E inconștient. - Își revine de la Loxidol și Ativan.
Loxidol?! N-avea nevoie de neuroleptice.
De unde știi tu asta? Doar pentru că te-ai uitat la el, 2 minute?
N-avea nevoie de antipsihotice, dacă asta i-ai dat.
După ce m-a atacat, m-am gândit că ar avea nevoie.
Sigur, nu a fost provocat?
Ești sigură că vrei să faci, o astfel de acuzație?
Nu fac nici o acuzație. Are vânătăi peste tot.
Se întâmplă uneori, când trebuie oprit.
Ascultă-mă... Nu va sfârși, precum Ted Casey.
Nu știu ce încerci să faci aici, dar el nu e un cobai.
Nu-i poți reprograma pe acești oameni. Indiferent ce medicamente le dai...
Chiar nu pricepi? Doar pentru că tu, ai simțit ceva pentru Ted Casey,
nu înseamnă că toți simțim la fel.
Te rog să mă scuzi... e Crăciunul.
Hei, ce mai faci? Scuze de întârziere.
- Bună, Babak. - Frumoasă mișcare.
- Bună, Jamile. - Hei...
În regulă, e grozav. Asta a fost mișcarea. Acum punctează.
Foarte bine.
Vrei s-o ții în mână? E plăcut. E tare.
Vreau să mai stai puțin cu mine, bine?
Vom ajunge acolo.
Pot căpăta niște apă?
Un pahar cu apă?
Poftim.
Ce dracu' de medicamente, mi-ați dat?
Ceva care să te calmeze.
Ai spus ceva?
Am spus: "ceva care să te calmeze".
Ai dormit bine?
- N-am dormit, așa-i? - Ai dormit, aproape o zi întreagă.
E 26 decembrie, Jack. Cum te simți?
- 26 decembrie? - Exact.
- 1992? - Da.
Și acela e Soarele, iar tu te afli pe Pământ.
Și știu că și tu știi, Jack.
Cine naiba ești tu? Mama mea a murit... 2007.
Jack Starks... e mort.
Ieși! Pleacă!
- M-ați lăsat înăuntru. - Unde?
M-ați lăsat în chestia aia, în dulapul acela. Și apoi...
M-ați pus într-o cămașă de forță.
Am fost obligați să te ținem în frâu, dacă la asta te referi.
- N-a fost excesiv de restrictiv. - La asta ne folosim echipamentul.
Liniștește-te...
Nu te comporta ca și cum n-aș știi, ce e real.
Suferi de iluzii, ca o parte a condiției tale.
Nu. Știu ce e real...
M-ai prins într-o cămașă de forță, și m-ai băgat într-un dulap nenorocit.
Nu a fost un vis.
Nu știu ce încerci să faci, dar n-am fost...
Trebuie să spun...
N-am mai văzut un pacient, care se reface ușor la tratament.
Am avut un pacient, acum câțiva ani. Îl chema Ted Casey.
Ted a sodomizat o fată de 7 ani.
Avocații lui m-au rugat să mă uit la el, pentru că, după ce a comis fapta,
s-a dus în pădurea unde a ucis-o,
și a urlat ca un câine.
Ted n-a fost închis, pentru că toată lumea, inclusiv eu, a crezut că e bolnav.
Așa că a venit aici. Într-o zi, o fetiță,
a venit cu mama sa, să viziteze o rudă.
Și l-am văzut pe Ted, cum o privea.
Avea o privire, ca și atunci când vrei să furi ceva... Știi ce vreau să spun?
L-am întrebat atunci...
dacă își amintește ce purta fetița, pe care a măcelărit-o.
"Da", mi-a spus. "Îmi amintesc.'
"Îmi amintesc foarte bine."
Astea au fost, ultimele sale cuvinte.
Ce-ai pățit la față?
Am fost neatent. Nu se va mai repeta.
Mă voi ruga pentru tine, Jack.
Poate Dumnezeu va prelua, de unde medicamentele, nu mai pot face nimic.
Ești sigur că știi unde să-l găsești?
Jack!
Ce faci, Jack?
Ce vreți să-mi faceți?
Vreau să te rog să vii înăuntru, cu mine.
- Și dacă nu vreau să vin? - Probabil te-aș întreba, "de ce".
Pentru că nu sunt nebun.
Suferi de o dereglare mentală. Asta nu înseamnă, că ești nebun.
Înseamnă că ești confuz.
N-ai fost trimis la închisoare, din cauză că starea ta,
a jucat un rol, în crimă.
Nu l-am ucis pe polițistul ăla, dar nu-mi mai aduc aminte.
Mintea ta nu poate distinge, între fanteziile tale,
și evenimentele reale.
Evenimentele reale m-au distrus, nu mintea mea.
Jack...
Aș vrea să te întreb ceva, dacă se poate.
De când oamenii de aici, întreabă ceva?
- Bine... Fumezi? - Asta ai vrut să întrebi?
Nu.
Am vrut...
să te întreb, cum progresează tratamentul, cu dr. Becker.
Bine...
Sper să-mi spui, dacă nu e așa.
De ce? De ce... ce-ai face? Ce ai face?
Aș încerca, să îl opresc.
- Nu știu dacă vreau asta. - Deci, te ajută?
Mă face să mă simt, ca o altă persoană.
Vii și tu?
Vom îngheța aici, afară, și tu și eu.
Îți vor face rău, dacă te mai prind, că încerci să pleci de aici.
Ce știi despre rahatul, care ni-l fac, în subsol?
Ce rahat?
- Știi la ce mă refer. - Ba nu știu!
Ba știi... Cămașa de forță.
- Ce cămașă? - Sertaru' ăla, nenorocit.
Hai, termină cu jocurile. Știi despre ce vorbesc.
Știu, că te duc jos. Știu, că te bagă acolo.
Restul e...
o călătorie. Ca o vacanță lungă.
Am descoperit, când am să mor.
Ei bine, e nemaipomenit, să te obișnuiești cu moartea.
O să mor, peste patru zile.
Asta am aflat. Îmi vor găsi cadavrul, peste 4 zile.
Ce tot vorbiți aici?
Discutam despre capacitatea noastră, de a călători în timp,
pentru a ajunge, în viitor.
Despre asta vorbim, așa-i?
Da. E adevărat...
Dacă vrei să afli ceva, când ești acolo, trebuie să te calmezi.
Cu cât te sperii mai puțin, cu atât vei fi mai lucid.
Da, dar toată mizeria de dinainte, e cutremurătoare.
Da, dar mizeria rămâne în trecut.
Concentrează-te, la ceea ce îți trebuie acum.
- Dar cum mă întorc acolo? - Asta poate fi o problemă.
- De ce? - Dr. Lorenson are un plan.
Când a devenit suspicioasă în privința mea, nu m-au mai băgat acolo.
Femeile...
Ce crezi că ar trebui să fac?
Poți să te porți aiurea, în continuare.
Totuși ai putea fi ucis, atunci când te face,
dar mi-aduc aminte că ai spus, că oricum se va întâmpla asta.
Of, bărbate...
Te rog, continuă, domnule Mackenzie.
Bine...
Ei bine... M-a abordat o organizație federală, de comerț.
Și ce au vrut, domnule Mackenzie?
Asta e o nebunie, dar...
ei mi-au cerut să conduc,
organizația, pentru organizați.
- Să conduci organizația pentru organizați!? - Da. Ai auzit de ei?
Nu, domnule Mackenzie, n-am auzit.
Pentru că nu există, o asemenea organizație, idiotule!
Nu e adevărat. Categoric, nu e adevărat.
Este limpede, că nu-i adevărat.
Mi-au cerut să-i conduc.
Iar dacă ai fi auzit de ei, atunci n-ar fi fost așa discreți.
Cine mai crede că există?
Ei bine...
- Eu știu că există. - Cum așa?
Când am fost în golf, organizația...
recruta oameni organizați.
- Chiar așa, domnule Starks? - Da.
Pentru că dacă nu e așa, nu-l ajută pe domnul Mackenzie.
E un fapt verificat și strict secret.
Știam eu...
Știi, nenorociții ăia mici, sunt peste tot.
Îi recrutează pe cei mai buni, Mackenzie.
- Calmează-te, domnule Starks. - Sunt calm, vedeți?
Mereu ne ordonă, să fim calmi. Să rămânem calmi.
Îți ordonă ție, să-mi ordoni mie, să fiu calm, iar eu trebuie să fiu calm.
Cum putem să fim calmi? Uitați-vă la locul ăsta.
Oameni, treziți-vă! Ordinele vin, numai de sus.
Nu-i mai lăsați să vă ordone. Trăiască organizația!
Trăiască organizația pentru organizați.
- Ia loc, domnule Starks. - Nu, nu... Trebuie să mă ascultați.
Trăiască organizația, pentru organizați.
Intră în organizație. E nevoie de tine.
- Luptă, o luptă dreaptă. - Ascultați-l!
- Nu mă ascultați? - Stai jos.
Trebuie să-l ascultați.
- Trăiască organizația! - Stai jos.
Intrați în organizație.
Trebuie să-l ascultați.
Of, Starks...
...ești tare încăpățânat.
Dar se poate rezolva asta.
Cu cât te sperii mai puțin, cu atât vei fi mai lucid.
Stai calm.
Nesăbuință criminală...
Domnilor... Vreau să coborâți din mașină,
- ...cu mâinile sus, vă rog. - Care-i problema, domnule ofițer?
Problema e că mergeți prea încet. Ieșiți din mașină, cu mâinile sus.
Pot să deschid ușa asta?
Hei, soldățele... Ești treaz?
Nici nu credeam.
Mda...
E în regulă. Ești bine...
Hei, Jack, apucă mingea.
Arată-i mamii, dragule.
Îmi acorzi o secundă?
Ai mult tupeu să apari așa.
Crezi?
În regulă, îi dăm bătaie.
Jack Starks a murit de la o rană la cap, pe 1 ianuarie 1993.
Cum? Cum am murit?
Nu scrie.
Adică, mă crezi?
Nu știu ce să cred.
- Ce ai mai aflat? - Mai multe lucruri.
A fost un doctor, Becker...
Folosea o modificare a comportamentului, pe pacienții săi,
metodă descoperită, în anii '70.
Și mai era un doctor... dr. Lorenson!?
Și ceva despre un copil, pe care îl trata. Babak...
- Nu știu de asta. - Nu știu...
dar totul a fost, un mare scandal.
Becker încerca să creeze, un mediu ca de uter, pentru pacienți.
Uteru' dracu'...
N-a fost chiar, uteru' dracu'...
Știi... Trebuie să aflu, cum am murit.
Ei bine, dumbrava încă există.
Putem merge acolo, să văd dacă pot afla, ce s-a întâmplat cu adevărat...
E bine...
Mulțumesc, că faci asta.
Probabil, eu sunt cea nebună, nu?
Îmi pare rău, nu vă pot spune mai multe, despre moartea unchiului dumneavoastră, doamnă Starks.
Au folosit procedura standard, de examinare...
- Traumă "Blunt", nu-mi spune nimic. - Îmi pare rău. Doar atât scrie.
De fapt, unde sunt doctorii? Dr. Becker, dr. Lorenson...?
Dr. Lorenson, e încă aici, în spital. A fost aici, când a fost și unchiul tău.
Cu siguranță, te poate ajuta, mai mult.
- Dar Becker și Hopkins? - Doctorul Hopkins, a murit.
Și nu îl cunosc pe dr. Becker.
Nu puteți vedea, dacă apare vreo adresă, pentru dr. Becker?
Există un motiv anume, pentru aceste întrebări?
E singurul membru din familie, de care îmi amintesc.
De ce tot zâmbește, tipul ăsta?
Bună, eu sunt Beth Lorenson.
- Ce mai faceți? - Îmi pare bine de cunoștință.
- Bună. Beth Lorenson - Jackie Price.
Luați loc...
Îmi cer scuze. Arătați exact ca el.
L-ai cunoscut bine?
De unchiul dumneavoastră, îmi amintesc, cel mai bine.
- De ce asta? - În final,
m-a făcut să mă răzgândesc, în privința multor lucruri.
Chiar m-a ajutat, într-un caz al meu.
Serios? În ce caz?
- Lucram cu un băiețel. - Babak Yazidy?
- Da. - Cine era el?
Fiul unui prieten. De unde știi de el?
Am citit despre asta, când căutam informații, despre unchiul său.
Cum a ajutat?
Ei bine, e complicat. Dar la final, mi-a permis să aflu...
- ...cum pot ajunge la el. - Cum?
E... complicat.
A fost cu mult timp în urmă.
Dă-mi voie să te întreb ceva. Știi cum... a murit unchiul meu?
Da. Cred că a fost,
de la o rană la cap.
Da, dar cum s-a rănit?
Nu știu.
Nu știi?
Crezi că dr. Becker, știe mai multe?
Da. Dr. Becker știe mai multe.
- Nu cred nimic din ce a spus. - Nici eu.
Haide. Mai e o ultimă chestie.
Să-ți aduc aminte jocul de softball, de la ora 4. Să nu întârzii.
Ce e asta, Jack?
Asta e camera.
Obișnuiau să ne bage...
Chiar acum, sunt într-una din astea.
Știi ce? Poate n-a fost o idee bună.
N-ar trebui să fiți aici.
Tocmai plecam.
Te cunosc de undeva?
Nu știu. Mă cunoști?
Probabil... îl știi pe unchiul meu, Jack Starks?
Doamne... Așa e.
- Ești imaginea lui din oglindă. - Da, știu...
- Parcă ești fantoma lui. - Poate...
- Îți amintești de el? - Sigur.
Era un tip grozav.
- Din întâmplare, nu știi cum a murit? - Nu.
Îmi amintesc doar, cum i-au găsit trupul.
Doar atât îți amintești, Damon?
De unde știi, cum mă cheamă?
- Știu totul despre tine, Damon. - Da?
Da.
- Știu că ești un ratat. - Ce tot vorbești?
- Tu ai făcut-o? - Nu știu despre ce vorbești...
- A fost lovit la cap. Tipic pentru tine. - Jur că nu l-am atins, omule.
Ce se întâmplă?
- Ne mai vedem, amice. - Asta e o zonă cu acces interzis.
Damon, gata. Damon, au plecat.
E vremea să-ți iei medicamentele. Hai să ne-ntoarcem.
Am să-ncerc, să-l găsesc pe Becker.
Cât timp avem?
Nu știu.
Jack Starks, 25.12.1964-01.01.1993
Nu prea mai avem timp. Haide...
Ei bine...
mâine "te aduci" la mine.
N-o faci...
mă voi ocupa personal, de asta.
Chiar așa?
Vrei să bei ceva?
Nu mai am timp.
Nu-mi pasă. Trebuie să te întorci.
Nu am cerut să vii, dar...
trebuie să te întorci.
Nu e chiar așa. Nu am controlul.
Ei bine...
obține controlul.
Întoarce-te la mine, Jack.
Te pot ajuta, numai dacă mă lași.
Lucrul ăsta, e singura mea șansă, în locul ăsta.
Ce lucru?
Nu înțelegi.
Încearcă să mă ajuți, să înțeleg.
Eu...
am văzut o perioada din timp, care nu e din prezent.
Și pot să văd asta, doar când sunt înăuntru.
Ce perioadă de timp?
2007.
Ce an crezi că e acum?
- Nu sunt confuz. Știu că e 1992. - În regulă.
Povestește-mi despre 2007. Cum e?
- Nu arată prea diferit. - Viitorul nu arată diferit?
Nu.
Nu pentru cei ca mine.
Crezi că ai călătorit în timp?
- Asta e? - Ascultă!
- Nu toți cei aflați aici, sunt nebuni. - Ca de pildă?
Mackenzie, poate?
Ți-a spus c-a încercat, să-și ucidă soția?
Mackenzie s-a încuiat în casă, două luni,
și aproape că a murit de foame, până a fost adus aici.
Și asta din cauză, că soția l-a părăsit, pentru alt bărbat.
Nu îmi pasă. N-am timp pentru asta. Trebuie să plec de aici.
Astea sunt, doar roadele imaginației tale.
Chiar așa?
Dar Babak? Este tot un rod al imaginației?
De unde știi despre el?
Tu mi-ai spus.
Te-am văzut...
Credeai că știu ceva despre el, așa că mi-ai povestit.
De unde știi despre el, Jack?
Știu, pentru că tu mi-ai spus. Tu mi-ai spus.
Știu că undeva în străfundul tău,
crezi ceea ce îți spun.
Trebuie.
Nu știu cum ai aflat despre Babak.
Dar aceste idei, sunt parte din iluziile tale.
Nu.
Hei...
Am niște țigări.
Lorenson a spus că soția ta,
te-a părăsit pentru alt bărbat, și ai cedat.
Asta, în loc de "mulțumesc"?
Deci?
Nu vreau să văd asta. Știi?
Mă aflu aici, pentru că ei spun,
că am o problemă nervoasă.
Uite care-i întrebarea mea:
Cine nu ar fi nervos, dacă și-ar privi viața?
Vreau să spun, cine are o viață atât de bună?
Răsari și strălucește, Harold.
Jamile? Ai spus cuiva, de ședințele mele cu Babak?
- Firește că nu. - Te-a întrebat cineva?
Nu. Ți-aș fi spus.
Ce faci? Cum te simți azi?
Ești gata de treabă?
În regulă...
Jackie...
Hei...
- Asta chiar mă sperie. - Mie-mi spui.
- O, Doamne... Vrei asta? - Vreau "asta".
- Hei... - Hei...
Doamne, ar trebui să pornim.
- Acum am aflat, despre acel băiețel. - Da?
Babak? Lorensen folosea o formă medie, de terapie cu electroșocuri,
care domolea accesele.
Ea nici nu știa, cum se manifesta el, înainte.
Asta trebuie să-i spui.
Casa lui Becker, e pe undeva pe aici. Am marcat-o pe hartă.
- Cred că asta e. - Ești sigură?
Da. Am sunat ieri, ca să fiu sigură.
Perfect. Să mergem...
Bună ziua.
Îl căutați pe dr. Becker?
Iată-l.
Cum merge? Doamne, nu își amintește?
Asta să fie?
- Te pot ajuta? - Nu știu, poți?
- Te cunosc? - Eu cred că da.
- Tu ești fiul? - Da de unde.
Nu fiul...
Care-i treaba, doctore?
Arăți, de parcă ai văzut o fantomă.
Dar, cum poți fi tu?
- El murit acum câțiva ani, în spital. - Da, tu l-ai ucis. Așa-i?
Nu l-am omorât. Poate tratamentul, l-a făcut să se sinucidă.
Nu m-am sinucis. Am murit de la o explozie, în cap.
Cum s-a întâmplat asta?
Tot ce-mi amintesc, e ultima oară, când l-am băgat înăuntru...
El... tu ai ieșit afară, și mi-ai spus numele lor.
Ce nume?
Cei pe care am încercat, să-i ajut.
Care au fost?
Nathan Piechowski...
Jackson MacGregor...
Ted Casey.
Nu v-am cerut pe nici unul.
- Erați criminali, pentru mine. - Eram pacienți...
Da, dar criminali...
Stai puțin. Vrei să zici că am ieșit de acolo, și ți-am spus acele nume?
Și cine crezi că mi-a spus, acele nume?
Tu.
Eu sunt înăuntru acum.
Nu înțeleg.
Te bântui singur, bătrâne.
Nu te-am dus eu, în dumbravă.
Tu m-ai umplut de medicamente,
și m-ai băgat într-un sertar de morgă.
Cu intenția pură, de a te ajuta.
Asta te justifică!?
Toți suntem morți, Jack.
Ce este?
- Trebuie să mă așez. - Te simți bine?
- Trebuie să mă așez. - Ce este, Jack? Jack!
El, mă ia de acolo.
- Spune, că a fost ultima dată. - Ce?
- Jackie... A fost ultima dată. Hai... - O, Doamne...
- Care a fost adresa ta? - Ce?
Când erai copilă, și ne-am întâlnit...
Care era adresa ta?
2140 Waldemere Way
2140... 2140...
- Jackie... - Jack! Rezistă, Jack.
E ultima oară. Ultima...
Jack...
Te-am văzut.
Știu ce le-ai făcut pacienților.
Te-am văzut în viitor.
Mi-ai spus despre Piechowski.
Jackson MacGregor...
și Ted Casey. Tu mi-ai spus...
Toți acei oameni, sunt cu tine.
Noi toți. Toți stau cu tine.
Noi te bântuim...
Noi toți.
Noi te bântuim.
Noi te bântuim...
Se poate... să-mi dai o bucată de hârtie?
O hârtie și un pix. Trebuie să scriu ceva.
Ascultă-mă... Pacientul tău, Babak,
are epilepsie.
Din cauza asta, n-a învățat să vorbească bine.
Cine ți-a spus asta?
Îți spun ceva, ce deja știi. Dar nu ai dovada, încă.
Nu e lent. Are epilepsie.
Electro-...
Terapie electro-convulsivă.
A folosit-o pe el.
În felul ăsta, l-ai tras înapoi.
Nimeni nu va mai folosi așa ceva, pe copii.
Nu știu dacă e așa cum zici, dar dacă asta e cauza stării lui...
este tot timpul, într-o stare de epilepsie.
Nu...
Babak e fiul prietenei mele. Nu aș putea risca așa ceva.
O vei face...
Poți să iei asta, de capăt?
Eu... I-am dat un sedativ.
În regulă.
Am s-o fac, doar o dată.
E setat pe valorile cele mai mici.
- Vei sta aici în cameră? - Da.
În regulă, grozav. Dacă poți să apeși puțin.
Bun...
Voi apăsa pe acest buton.
Am să-l reglez, la un nivel puțin mai mic.
Bine. Acum... e total la minim.
În regulă.
Începem.
În regulă. Am terminat. Asta e tot.
Am terminat. În regulă, e gata.
Perfect. Este bine. El e bine.
Bine... bine..
Babak?
Babak...
Cum te simți?
Poți să saluți, Babak?
Bună, Babak.
Ești bine... bine.
Ce vrei să fac?
Trebuie să duc asta, la cineva.
E o instituție securizată, nu e nici o cale, să pot face asta.
Trebuie s-o ai. Te rog...
- Cât timp ai nevoie? - Câteva ore.
Voi muri la noapte.
A fost decis acest lucru.
Vrei să vin cu tine?
Voi fi bine.
Hei...
Bună.
Îmi amintesc de tine.
Și eu de tine.
- Intră. E frig afară. - Cam e...
Doamne, ce ai mai făcut Jackie?
- Bine. - Da? Ce mai face mama?
E bine.
Crezi că pot vorbi cu ea?
Hei, mamă! Mamă!
- Bună, Jean. - Bună...
Te cunosc cumva?
Mamă... El e tipul, care ne-a reparat mașina.
Tipul la care ai țipat.
Bine.
Îți trebuie ceva?
Ție îți trebuie ceva...
Du-te și joacă-te în zăpadă, Jackie.
- De ce? - Hai, du-te.
Bine.
Nu știu cum să fac, să nu pară asta o nebunie.
Dar nu va avea nici o logică, acum.
Dar...
Tot ce vreau să-ți spun, se află în scrisoarea asta.
Și este chiar...
Și e foarte important să crezi, pentru că...
Pentru că ar fi rușinos... să nu crezi, înțelegi?
Bine. Am s-o citesc.
Asta-i tot?
Da, asta-i tot.
Hei...
Petal...
E frumos.
Tot timpul să-i spui așa.
Cred că îi place.
Hei!
Hei, așteaptă!
Să fii cuminte, da, Jackie?
- Bine. - În regulă.
Jack...
Ești bine?
Rezistă.
Pune-mi cămașa de forță.
Ce vrei să spui?
Trebuie să fiu pus în cămașa de forță, e singura cale... să pot ajunge acolo.
Jack? Haide, Jack...
Ajută-mă să te duc înăuntru.
Bine.
Ești gata?
- Perfect, ai "intrat"? - Da...
- Asta a fost... - Justin!
Pune-mă în cămașa de forță.
- Ce s-a întâmplat? - A alunecat. A alunecat pe gheață.
- Să-l ridicăm. Ai grijă la cap. - Cămașa...
Ce tot vorbești?
A spus că trebuie să-l băgăm, în cămașa de forță.
Știu procedura, dar nu-i putem face asta.
Fă ceea ce făceai cu Becker.
Aveam 27 de ani, când am murit prima dată.
Îmi amintesc, că era alb pretutindeni.
Era război și mă simțeam viu. Dar de fapt, eu eram mort.
Câteodată, cred că trecem prin anumite lucruri...
doar ca să putem spune, că s-au întâmplat.
Nu s-au întâmplat altcuiva, ci mie.
Câteodată trăim, ca să învingem intrușii.
Nu sunt nebun.
Deși ei credeau că sunt.
Am trăit în aceeași lume, ca toți ceilalți, doar că am văzut mai mult din ea...
și sunt sigur, că și tu.
Îmi vor găsi cadavrul, mâine.
Poți verifica, dacă nu mă crezi.
Am văzut viața, după moartea mea.
Și îți spun asta, pentru că e singura cale,
de a te ajuta pe tine și fiica ta, să aveți o viață mai bună.
Jean...
vei adormi odată, fumând o țigară,
și vei arde de vie.
Fiica ta va crește, trăind aceeași viața tristă, care o trăiești tu acum.
Și îi este dor de tine. Foarte dor.
Câteodată viața poate începe, doar când realizezi ce reprezintă moartea.
Totul se poate termina... când te aștepți cel mai puțin.
Cel mai important lucru în viață, e să crezi...
că atât timp cât trăiești, niciodată nu e prea târziu.
Îți promit, Jean, indiferent cât de rău arată lucrurile...
ele arată mai bine când ești treaz, decât atunci când dormi.
Iar când mori, vrei să se întâmple doar un lucru.
Vrei să te întorci...
Mami, tati, e de sculare?
Nu trebuie să ne găsească, pe toți patru. Hai, la bucătărie.
O, Doamne...
- Te simți bine? - Da.
Ai... o tăietură urâtă, acolo.
Da, știu.
Am dormit, dar... încă trăiesc.
Am drum spre spital. Pot să te duc?
Da. Mi-ar plăcea.
În regulă... Urcă.
Bine. Mulțumesc...
Scuză-mă, un moment.
Hei...
Ce drăguț. Distracție plăcută!
Da... Ascultă, mamă. Nu e momentul, să discutăm.
Sunt în drum spre serviciu. Da, te sun mai târziu.
Perfect... Un An Nou, Fericit.
- Îmi cer scuze. - E în regulă.
Nu e nici o problemă.
Cum e?
Sunt mai bine acum.
Cât timp mai avem?