Привіт, огороже.
Привіт, листочки.
Привіт, небо.
Геть із мого газону!
Правопорушниця!
Хочеш, щоб я тебе заживо з'їв?
Ні.
Тоді забирайся звідси!
Мій велосипед.
Не наближайся до мого будинку!
-Діджею! -Ми спізнимося.
Так, мамо. Я вже йду.
Тридцяте жовтня.
Ще один велосипед.
Йду!
Мам.
Мамо, це знову він. Він забрав ще одного велосипеда.
Любий, ми вже про це говорили.
Ти не можеш цілими днями сидіти в кімнаті, спостерігаючи за цим дідом через телескоп.
Але, мамо, з тим будинком щось не те.
Кажу тобі!
Що то було?
Кажу тобі.
У нього дивний голос.
Наш хлопчик дорослішає.
«Що відбувається з моїм тілом?»
Так, малий?
Може, тобі варто поїхати з нами.
О, хлопець надто зайнятий. Має шпигувати.
-Я не шпигую. -Ох.
Ну...
«Ну»?
Нічого, малий.
Коли я був таким, як ти, займався тим самим.
Та користувався я біноклем, і націлений він був на близнючок Дженсен.
Та жодна з них не була настільки красивою як твоя мама.
Будь ласкава, принеси мені різак.
-О, різак. -Потримай.
Краще його не забути.
Елізабет прийде за кілька годин.
Якщо щось станеться, дзвони в поліцію і ховайся в шафі.
Він це знає.
До завтра!
-Що коїш? -Порядок.
-Дай мені спокій. -Я в порядку.
-Де Діджей? -Я в порядку.
Ти би втішилася, якби він був під машиною, правда?
Вибачте. Не бачу нічого перед собою в цій масці.
То чому б тобі її не зняти, Човдере?
Нащо ти закрив вікно?
-Човдере. -Краще закрити.
-А аеродинаміка? -Привіт, Діджею.
-Нам потрібен час. -Діти.
-Які діти? -Па-па, солодкий.
Скажи, що любиш його. Прошу.
-Він знає. -Скажи, що любиш.
-Не хочу. -Скажи «Люблю тебе, сину».
-Він знає. -Це ж син.
-Та просто скажи це. -Навіщо опускати вікно?
-Опусти. -Спізнимось!
Ми обоє любимо тебе.
-І тато теж. -Саме так.
-І ще повітряний поцілунок. -Досить із нього.
-Пошли поцілунок. -Бувай.
Не парся, вже майже Хелловін.
Один день, три години – і час цукерок.
Гаразд?
Глянь, у мене новий м'яч.
Круто.
О, до речі, ти вже вирішив?
Людина-скелет чи зомбі?
Човдере.
Цього року я не піду на Хелловін.
Що?
Та ну, ми ж шість років підряд це робимо.
Щороку на нас нападають, кидають яйцями.
Може, я виріс із цього.
Ще три секунди.
Кидаю м'яча.
Прийшов час твоєї ганьби.
Ти в порядку?
-Я собі носа зламав. -Дай гляну.
-Боже мій. -Що?
Ти телепень.
Де мій м'яч?
О ні.
Мені жаль, чуваче.
Зачекай, Діджею.
Ти ж тепер дорослий. Забереш?
Човдере, твій м'яч щойно полетів на газон Небберкрекера.
Забудь про нього.
Він коштував 28 баксів.
Я перекопав увесь газон і просив маму дати мені долара 26 разів.
Я ніколи в житті так важко не працював.
Небберкрекер ще не виходив.
І?
Можливо, він спить.
Гаразд, я піду.
Ніколи цього не забуду.
Та поквапся.
Хутчіш.
Ти!
-Ні. -Діджею, біжи!
Біжи, Діджею.
Хапай м'яча та біжи!
Ти близько!
Що ти накоїв?
-Просто копни сюди. -Пробачте.
Вибачте мені.
Я не хотів... Я...
-Ти мрець. -Діджею, біжи!
-Давай же! -Ні!
-Човдере! -Давай же, Діджею!
Допоможи! Човдере!
Допоможіть!
Думаєш, що просто так можеш гуляти моїм газоном?
Ні, пробачте.
-Жити набридло? -Ні, я люблю життя.
Це місце – не дитячий майданчик.
-Зрозуміло. -Це мій будинок!
Чому так важко це затямити?
Чому ви не можете триматись подалі...
Штовхай.
Сирена не гуде.
Це недобрий знак.
Я вбивця.
-Ніякий ти не вбивця. -Ні?
Це називається ненавмисним вбивством.
Мене зараз знудить.
Прекрасно, нянька приїхала.
Бувай, Діджею.
-Чудово. -Щоб забути
Живемо, думаючи
Годі.
Діджею.
Привіт, Діджею, щойно бачила швидку. Я щось цікаве пропустила?
Привіт.
Привіт?
Елізабет...
Можна з тобою поговорити?
Звичайно. Звичайно, гарбузику.
Ми чудово проведемо час.
-Я стільки всього запланувала. -Вони вже поїхали.
-Справді? -Так, і мені треба з тобою поговорити.
Гаразд, тоді як зазвичай.
О дев'ятій ти в будинку, об 11 – у кімнаті.
-Світло вимикаєш сам. -Елізабет.
-Називай мене Зі. -«Зі»?
Тепер слухай.
Я контролюю телефон, телевізор, музичний центр.
Я не граю в настільні ігри, не складаю пазли й не укриваю.
Я тобі не мама.
-Я тобі не подружка. -Не говори зі мною як із дитиною.
Я вже дорослий.
Ти мені тут навіть не потрібна, Елізабет.
Боже, Діджею. Нащо ти це розбив?
-Я не розбивав. -Слухай мене.
Кому з нас повірять?
-Йди до своєї кімнати. -Гаразд.
ЧЕРЕП ТА КІСТКИ ЖИВУТЬ У ЗАПАХУ
Алло?
Ага, дуже смішно. Подивимося, чи тобі смішно буде.
Щасливого Хелловіна, дурко.
Кльово, Кістяк.
Глянь на його пику. Обрегочешся.
Тобі не можна приводити друзів.
Хто це?
-Це Кістяк. -Як життя?
-Він грає в гурті. -Саме так.
Тим не менше, гарбузику. Забудьмо про правила, гаразд?
Тобі вже час спати.
Ні, це інше. Слухай.
О, клас. Ти подзвонив сусідам.
Молодець.
Я натиснув зірку 69. Він дзвонив мені.
-Хто дзвонив? -Небберкрекер.
П.С., він сьогодні помер.
-Брешеш. -Правду кажу.
Він помер, а мені дзвонять з його будинку.
Дзвінок із могили?
Та заспокойтеся.
Я серйозно.
О, він серйозно.
-Ти чув: він серйозно? -Чуваче. Віддай її.
Її?
Ти проти?
Та перестань.
-Гидота! -Припини, Кістяку.
Чекай. Чекай, чуваче. Я...
У неї проблеми з диханням.
Щось у горлі застрягло.
Добре, я гляну.
-Ні, Елізабет. Ні! -Ну все, Кістяку. Завершуй.
Донизу, вже.
Вибач, малий. Не можу більше гратись.
Ти такий смішний.
Я знаю, навіть не намагаюсь. Само собою виходить.
Боже, та припини це.
О так? Що ти збираєшся зробити?
Убивство.
Човдере, де твої батьки?
Тато в аптеці,
а мама в кіно зі своїм тренером.
Зустрічаємося коло Зони небезпеки.
Гаразд.
Кістяк.
Я ж сказала, зав'язуй із цим.
Нумо, чуваче.
Мені страшно.
Я сьогодні тут бачила швидку.
І?
Може Небберкрекер і справді помер.
Ото щастя було б.
Той чоловік лихий.
Ні, він просто чудернацький дід.
Дійсно, Зі?
Коли мені було десять, у мене був повітряний змій...
класний повітряний змій.
Я його запускав так високо, що його не було видно.
Одного дня, він упав.
Я йшов за ниткою, вона привела мене туди,
через дорогу, на край його газону.
І він забрав твого змія?
Так, він забирає все, що потрапляє на його подвір'я.
Та річ не в тому.
А в тому,
що я бачив, як він говорить із будинком...
і цілує його.
Окрім того,
усі знають, що він зробив зі своєю дружиною.
Що? Чому? Що він зробив їй?
-Він її з'їв. -Кістяку!
Відчепися. Припини!
-Кістяку, годі. -Та ну тебе, Зі.
Кістяку, ти мені набрид.
-Я ж тільки... -Ти геть не поважаєш жінок.
Що? Що ти хочеш сказати?
Забирайся.
Гаразд.
Скромниця.
На що витріщився?
Небберкрекер.
ОБЕРЕЖНО
Ти справді помер, хіба ні?
Я на твоєму газоні, Небберкрекере.
І що ти мені за це зробиш, Небберкрекере?
Неббер-хеббер-кеббер-феппер...
Мій крутий повітряний змій.
МИ ВИСУШИЛИ ОЗЕРО
СКОРО: БЛИСКУЧІ ВЕЖІ МЕЙВІЛЛА
Човдере.
Човдере?
Човдере!
Ракета.
Човдере, що ти робиш?
Ні.
Заткнись.
Що?
Небберкрекер повстав із мертвих.
-Та ну. -Так.
Вони тут залишають ключі. Закладемося, що я зайду?
Човдере, ти мене не слухаєш.
Небберкрекер мене переслідує, шариш? Його кров на моїх руках.
І він повертається помститися.
Ти геть дахом поїхав. Помітив?
Думаю, тебе несе, бо ти сьогодні чувака прибив.
Життя продовжується.
Твоє.
Спробуй розслабитися. Заспокойся, будь, як я.
Човдере, що ти робиш?
Заглуши його!
Припини дурнею страждати.
Потрібна твоя допомога.
Добре.
Допомога потрібна?
-Ага. -Я для тебе маю три слова.
Цукерки або смерть.
Гаразд, забудь.
Пішли.
Почекай.
Човдере, пішли.
Мені зовсім не страшно,
а навпаки, дуже нудно.
-Можна додому? -Човдере, він тебе почує.
Діджею.
Ось чому з нами ніхто не хоче сидіти на обіді.
Піду я подзвоню в двері, щоб ти побачив.
-Ніяких привидів. -Човдере, зупинися, будь ласка.
Човдере, я серйозно.
Човдере, повернися. Будь ласка.
Ну ж бо.
Човдере!
Повернись.
-О, ні. Пляшка. -Човдере, поклади на місце.
-Повернися, благаю. -Пляшка.
Гей, Діджею. Хто я?
«Забирайся з мого подвір'я».
Ні! Припини.
Біжи! Човдере, тікай звідти.
Будь ласка, Човдере, йди сюди.
-Мамо! -Сюди!
-Човдере! Швидше! -Допоможи!
Швидше, Човдере! Човдере, сюди!
Не озирайся!
Я глянув назад.
Кістяку?
Йду.
Навіть не думай приповзти сюди знову...
Цукерки або смерть.
Що?
Доброго ранку, мем.
Щойно ви стали свідком того, що буде сьогодні ввечері.
Згідно з дослідженнями, домівки, де закінчуються цукерки,
швидше всіх закидують туалетним папером.
Щоб уникнути такої халепи,
я продаю хелловінські цукерки від імені своєї школи Вестбрук.
Хороша школа.
Мене звідти вигнали.
То що ти хочеш?
Просто хочу з чогось почати, щоб забезпечити собі успішне майбутнє.
Хочеш успішне майбутнє?
Коли чувак із татуюваннями заїде до тебе в кафе,
дай йому бургера, а не номер телефону.
Дякую за пораду. Потім собі занотую.
Та повернімося до справи. Яйця, крем для гоління, туалетний папір.
Без цукерок,
боюся, ваш будинок просто як магніт притягуватиме це все.
Гарна спроба.
Це не мій будинок.
Нянька?
Завершуймо з цим лайном.
Мабуть батьки, на яких ти працюєш, залишили 40 баксів про всяк випадок.
Можливо, вони залишили 30.
Можливо, ти даєш мені 20.
Я пишу чек на 30, і 10 стають твоїми.
Можливо.
І я хочу дві додаткові пачки арахісових шоколадок.
Одну, і я додам солодкі палички.
А ти це вмієш, мала.
Восьма ранку.
-Не виявлено руху. -Не виявлено руху.
Агов, Діджею. Я принесла шоколадок.
Прикриття провалилось?
Не виявлено руху.
Що це ви, два диваки, тут затіяли?
Ой, та нічого.
Просто щось у тому будинку через дорогу хотіло нас з'їсти.
Ага, ми всю ніч спостерігали.
Ми не виходили з цієї кімнати навіть до вбиральні.
Не пий цього.
Ох, гидота.
Не знаю, на що ви похворіли,
та від цього точно є ліки.
Зі, це правда.
Там відбувається щось зле.
Прекрасно. Я за вас щиро рада.
Хай там що,
а ви, два астрономи, бачили Кістяка?
Він учора пішов дуже несподівано, і...
не повернувся.
Не повернувся?
Пляшка.
-Звичайно! -Ага, ну добре.
У мене на це немає часу.
Слухай, Зі. Не знаю, як тобі сказати,
твого хлопця, мабуть, з'їли живцем.
Шеррі Клаусен.
Мені треба йти.
Сніданок.
Щасливого Хелловіна, невдахи.
Привіт.
Що?
Що це?
Ой, та нічого.
Дай гляну.
ОБЕРЕЖНО
-О ні. -О ні.
-Ні! -Агов, зачекай!
-Ні! Гей! -Почекай!
Діджею, це твій телефон.
-Ні, зажди! -Дівчинко!
-Гей! -Не йди туди!
Не рухайся далі!
-Йди сюди. -Так, сюди.
Ви що, недорозвинуті?
Якщо так, можу вас навчити грати в баскетбол.
Виявлено рух.
-Що робити? -Давай.
Хлопці!
-Біжи, Човдере. -Я біжу.
Допоможіть, будь ласка.
-Є. -Не впіймав.
-Впіймав. -Ні, я її впіймав.
Є хтось?
-Гей. -О боже.
Дзвонить злий тато і хоче поговорити з Човдером.
Є хтось?
Лузери, я з вами говорю.
Він переживає за тебе.
Не дарма.
Чекаю пояснень.
-Будинок хотів нас з'їсти. -Гаразд, достатньо пояснень.
-Досить. -Чекай, ти куди?
Йду глянути, що з тим бісовим будинком.
-Ти не можеш. -Що з тобою не так?
Статеве дозрівання.
Так, дуже сильно дозріваю.
-Пепсі більше не питимеш. -Гаразд.
Йду шукати Кістяка.
Добре. Розважайся. Не переживай за нас.
Передавай йому привіт, добре? Щасливої дороги.
Бувай.
О, привіт.
Не розкажеш, що відбувається?
А, так.
Із дозріванням я все вигадав.
Привіт, я Джейді... Діджей.
Так, тату. Я збирався подзвонити, але забув.
Гаразд, пробач.
Добре.
Звичайно.
Погоджуюсь.
-Люблю тебе. Бувай. -Так.
І це наш маленький пост спостереження.
Який вже є.
Так, постери – то дурня.
Я збираюся їх зняти й повішати картини.
Тату, чому б тобі не поцілувати мою волохату дупу?
Гей, Діджею. Маєш пиво?
Привіт.
Це Човдер.
-Для дам я Чарльз. -Дженні Беннетт.
Староста класу у школі Вестбрук два роки підряд.
Туди важко потрапити.
Так, мене прийняли, але я не пішов.
Це школа для дівчат.
Тому я й не пішов.
А знаєш, тут... Тут недалеко є кіоск із хорошим тако.
Ненавиджу мексиканську їжу.
-Я теж. -Я теж.
Хіба не захопливо?
Сидить там, чекає,
дражнить нас,
той будинок.
-Можна подзвонити? -Звичайно.
Ось. Кому дзвонитимеш?
-Мамі. -Це грубо.
Вона тобі не повірить.
Це занадто складно для дорослих.
Це що, сеча?
Якщо так, то це дуже гидко.
-Це... -Діджею?
Ти попісяв у пляшку?
Ти про що? Он у тій твоя сеча.
-Твоя. -Його.
-Можна Еллісон? -Це антисанітарно.
-Її донька. -Це його сеча.
Перепрошую.
Мамо, я продавала печиво в Мейвіллі, і, ну, це трохи дивно.
То ти не любиш мексиканську їжу?
Так. Ти теж?
Так, насправді, я перший почав її ненавидіти.
Перед будинком?
Гаразд.
-Поговорімо. -Гаразд.
Я побачив її перший, через телескоп.
Ти не можеш забити дівчину через телескоп.
Ти не можеш забити дівчину.
-Щойно зробив. -Я теж.
Вона мені не повірила.
Дорослі бувають такими...
Гаразд.
Зазвичай, я не гуляю з такими хлопцями, як ви.
Але будинок намагався мене з'їсти, тож у вас є ще година.
О, цуценя.
Я такого не чекав.
Добре.
Прийшов час подзвонити в поліцію.
Ви уявляєте, що сьогодні станеться?
Сотні дітей ітимуть до цього будинку.
Чекай, та ну.
Люди, я драматизую. Ну, ви тільки подумайте.
Тільки останній недоумок підійшов би до будинку старого Небберкрекера.
-Мій м'яч. -Човдере.
Ні.
Це буде криваве місиво.
Хороші новини. Копи тут.
Гаразд, дітки. Гляньмо, що в нас тут.
Я боровся з ведмедем у лісі, коли ви подзвонили.
Та ні, я їв пончики.
Усі троє, підійдіть до машини.
-Мої вуха. -Вони коло машини.
Він новенький. Перший тиждень на роботі.
Офіцере, ми маємо причини вірити,
що в тому будинку живе небезпечне створіння.
-Мабуть, воно вбило людину. -І собаку.
Собаку? Тоді в нас проблема.
-У нас проблема. -Що ти робиш?
Дзвоню за підмогою. Ти що, не чув малого?
У будинку небезпечне створіння.
У нас немає підмоги. Тільки Джуді у відділку.
І це не проблема.
Лише купка шмаркачів, що переїли солодкого.
А мертва собака з тобою б не погодилась.
Що ти кажеш?
Нічого.
Гаразд. Ваш час вийшов, шибеники.
Сьогодні Хелловін, і в нас є інші справи.
-Інші справи? -Зачекайте.
Гаразд, ця штука,
у неї є рот, воно вилазить і затягує все,
а тоді це все їсть.
Так, точно.
Гаразд.
Справа в тому,
ми намагаємось описати це все реальніше, ніж воно могло б звучати.
Проблема в тому, що звучить усе не зовсім реальним.
-Тому побачимося пізніше. -Ні.
Гаразд.
Я покажу вам, але якщо все вийде з-під контролю...
Патрони на велетня.
Він заряджений.
Він танцює.
Розумний будинок.
Агов!
Ти.
Ви обоє. Йдіть сюди.
Підійдіть до машини.
Ну ж бо.
Я забуду, що ти кинув каменя,
бо мені дуже сподобався твій танок.
Та надалі, як бешкетуватимете коло будинку,
ми вас заарештуємо, зрозуміли?
Маєте десять секунд, щоб забратись.
Та нам потрібна ваша допомога.
Це ж ваша робота.
-Один. -Пішли.
Два.
Три.
Чотири.
П'ять.
Обережно.
Мій будинок ось там.
Отакої, покладайся на уряд.
Це точно. Ненавиджу уряд.
-Чувак, нам кінець. -Та ні.
Підемо до експерта.
ІГРОВА ЗОНА
Ви дивитеся на триразового чемпіона у трьох штатах із гри «Ти мрець».
Його звати Реджинальд Черепінскі, та всі називають його Череп.
-Хто «всі»? -Ми з Діджеєм.
Ага.
Він найрозумніший хлопець у світі.
Тоді поговорімо з ним.
-Дженні. -Дженні. Почекай.
Зачекай.
Череп зараз в ігровій зоні,
і ти не можеш йому заважати, коли він там.
Гаразд, то як довго він ще гратиме?
Умри! Умри!
Хтозна.
Одного разу він грав чотири дні підряд,
випив чотири літри шоколадного молока в підгузку.
Він просто легенда.
Якщо він не вийде з ігрової зони,
то ми увійдемо..
-Що? Гей, що ти... -Що? Дженні, ні.
Ти ж не збираєшся... Ти не помреш. Це ніби...
Ти помреш.
Обережно.
О, бачиш це?
Я знову відрізав голову. Вона покотилась.
Ти не бачиш, бо в тебе очі на голові.
-Сер? -Що?
Я зайнятий відеогрою, навіть коли не дивлюся на екран.
-Що? -Гаразд.
Будинок Небберкрекера захопив монстр, ми мусимо його знищити,
бо він вбиватиме...
Заспокойтеся, я через вас хочу виблюватись, а потім це з'їсти.
Подобається моє лезо? Таке холодне.
Монстр у будинку, кажете?
Коли я їздив на зустрічі любителів відеоігор і коміксів,
я бачив багато дивних і дивовижних речей.
І я чув про те, що людські душі оселяються в будинках,
їх дух об'єднується з деревом та цеглою,
створюючи рідкісного монстра, якого називають Домус Мактабіліс.
Будинок став містером Небберкрекером.
І ми – вороги, які його вбили.
Весело вам помирати.
Біжи, боягузе.
О, гляньте на цю кров.
То як нам його вбити?
Ви маєте завдати удар джерелу його життя.
Серцю.
Будинки не мають сердець.
Так!
О так.
Ти, певно, маєш рацію.
Вибачте, дітлахи, та в мене є дуже, дуже важлива справа.
Ми більше не побачимось.
Ти мрець.
ТИ МРЕЦЬ
То ми мусимо вдарити по серцю.
Так, але як ми знайдемо серце будинку?
Відколи Небберкрекер помер,
із димаря йде дим.
Піч.
Піч – це серце.
Якщо ми хочемо розпалити вогонь, доведеться увійти всередину.
Так, щоб нас не пожували в процесі.
-Опудало. -Я ж просто малюю.
Ні, Човдере. Це воно.
Зробимо опудало.
Напхаємо його купою ліків від застуди.
З аптеки батька.
Що?
Приносимо опудало,
будинок його з'їсть, і тоді засне.
-Поглянь. -Ми увійдемо, загасимо вогонь,
і вийдемо.
-Питання? -Так, твій дах геть поїхав?
Я не хочу красти ліки у батька.
Я не хочу йти всередину монстра й помирати.
-Я вважаю, план нічого. -Погоджуюсь. Зробімо це.
ЛІКИ ВІД ЗАСТУДИ
Гей, я хотів он ті.
-Та ти жартуєш. -Так.
-Човдере! -Тихо.
Вибач.
Йди.
От халепа.
Гаразд, маленьке опудало-пилосос, я тебе направлю куди треба.
Не бійся.
Я тебе не цього вчив.
Люблю тебе, опудало-пилосос.
Човдере, давай уже.
Добре.
Так.
Цукерки або смерть!
Вмикай.
Ми були так близько.
Засмічення, бродяжництво, вандалізм, злочинність.
І зрада.
-Ні, не зрада. -Точно? У книжці...
-Точно. -Гаразд.
Дітки, вилазьте зі сміття.
-Пішли. -Нумо, ви чули здорованя.
Йдіть на світло.
Ходіть сюди.
Ну ж бо, рухайтесь.
Добре, кидайте зброю.
Передайте мені. Хутчіш.
-Я стрілятиму. -Тільки погляньте, що в нас тут.
Чекайте тут, я подивлюсь.
Я слідкую.
Ви думаєте, це смішно? Ти мене перевіряєш, дівчино?
Ти не поважаєш офіцера? Ти ж не хочеш проблем.
Кажу вам. Тільки спробуйте.
Хочете мене перевірити?
Я поліцейський.
Ти бандит. Ті карі очі...
Бачу по очах.
Це все.
Маєш що сказати, Шинко?
-Ну все, ми їх забираємо. -Ось про що я говорю.
-Куди ми їх забираємо? -До в'язниці. Пішли.
Чули? Ви сядете за ґрати.
Але, офіцере, ви мусите нам повірити.
Так, на два відсотки. Маєте право заткнутись.
-Та цей будинок – монстр. -Думаєш, я тобі вірю?
Слухайте, я на вашому боці. Мій кузен – коп у Мілуокі.
Тобто майже коп.
-Має рушницю. -Ага.
Тебе там полюблять, дурко.
Ми суперкопи.
О так, саме тому я живу в крутій квартирі.
Суперкоп. Супер-пупер-дупер-коп. Супер...
-Ти чув це? -Так, то мій шлунок. Я помираю з голоду.
Ні.
Звучить ніби якесь небезпечне створіння.
-Я перевірю. -Боже мій.
Це ніби з цуценям сперечатись. Зараз повернусь.
-Хлопці, припиніть. -Гей, хлопці.
-Ні, забирайтеся звідси. -Ні, не йдіть туди.
Нумо.
Що?
Я тобі покажу.
Роблю суперпереворот.
-Ні, припиніть. -Гей!
-Гей, годі. -Тікайте звідти.
Ви не знаєте, що то за будинок.
Де ж ти, страшний монстре?
Я тебе знайду.
Не рухайся, дерево.
Гей, що ти робиш? Ти не можеш цього робити.
Тільки не з офіцером поліції.
-Я йду, друже! -Поклади мене!
-Я за підмогою. -У нас же немає підмоги.
Я по Джуді.
Джуді!
Допоможіть!
Мамо!
О боже.
-У мене, здається, серцевий напад. -Спробуй заспокоїтися, гаразд?
Усе буде добре, якщо ми заспокоїмося.
Я надто молодий, щоб помирати!
Дженні, я завжди тебе кохав.
-Човдере! -Вибач.
Мамо!
Не можу дивитись.
Люди, ну-бо. Сюди.
Нам кінець.
Ти вбив нас, тепер нам кінець.
Думаю, будинок не знає, що ми тут.
Мабуть, думає, що ми все ще в машині.
Слухайте.
Звучить так, ніби він спить.
Єдиний спосіб вибратися звідси живими –
це знайти його серце й підпалити його.
Можемо розглянути інші варіанти.
Звичайно, інший варіант.
Чекатимемо тут, поки він прокинеться і зжере нас.
Знайдемо серце, підпалимо його. Зрозуміло.
Вибухові речовини.
Так круто.
-Він дивиться на мене. -Діджею.
Ти колись бачив дружину?
Подейкують, колись у нього була,
та він її відгодував,
а тоді з'їв.
«Команда руйнівників».
Вибачте.
Пішли.
Тихо.
Не турбуйтесь, я ходжу дуже тихо.
Там! Ось там. Стріляй!
Що? Якщо стрілятиму в серце...
-Це не серце. -Тоді що?
Ну, якщо то зуби, а це язик,
то це піднебіння.
То це будинок жіночого роду.
Що?
Ні, це язичок, що стимулює блювотний рефлекс. У кожної людини він є.
Не в мене.
О ні.
Добре.
Ходімо.
Мусимо рухатися швидко й тихо.
Нічого не чіпайте.
І тримаймося разом.
-Діджей! -Чекай!
Я тебе врятую.
Човдере, припини.
Вибач, я думав це...
Діджею!
-Човдере, це іграшка. -О так.
Де Діджей?
-Діджею! -Я тут.
Гляньте на всі ці іграшки.
Ось де Небберкрекер тримав свої скарби.
«Скарби».
Думаю, вам варто на це глянути.
«Гігантка Констанс».
Ключ.
Діджею, в нас немає на це часу.
Так, нам потрібно знайти вихід.
Що ти робиш?
У нас у підвалі є стіл для пінг-понгу.
Констанс.
От зараза!
Він дійсно її з'їв.
Він не міг.
Усе її тіло вкрите цементом.
Гляньте на це.
Нащо було робити вівтар, якщо він її вбив?
Може, він почувався винним. Діджею, ми можемо просто звідси піти?
Я завжди знав, що ви щось ховаєте, містере Небберкрекере.
Діджею!
Ну в тебе й ніс.
-Він прокинувся. -Тікаймо.
Ховаймося!
Я знаю ці звуки.
Мій м'яч!
Куди ти? Йди сюди.
Човдере, ходи сюди.
Повертайся сюди.
Упіймав тебе.
Пружини-вбивці!
-Човдере. -Залиш мене.
Діджею!
Допоможи!
О ні.
Відчепись!
Дженні!
Човдере!
Нумо, Човдере. Чіпляйся.
Тримаю.
Діджею, обережно!
Ні!
Язичок.
-Діджею... -Човдере!
Мамо!
Гидота.
Він нас виблював?
Язичок – природний аварійний вихід.
Ось так.
Ще одна крута ідея, Діджею.
-Чудово! -Що ти хочеш, Човдере?
Я не чув ніяких великих ідей від тебе.
Справді?
Хочеш почути мою велику ідею?
Я йду додому і зроблю собі канапку з кренделиком.
Бувай!
Човдере, будинок усе ще живий, а ти виходиш із гри?
Я ризикував життям заради тебе.
Я вкрав ліки для тебе, я міг померти там.
Так, я теж.
Так, але це ж ти вбив Небберкрекера.
-Забирав твого дурного м'яча. -Хлопці.
Припиніть битись. Поводитеся як діти.
Ми і є діти.
Про що ми думали?
Спробували приспати будинок ліками від застуди.
Чи може бути ганебніше?
Куди ти йдеш?
Йду додому.
Я порожнє місце.
Діджею!
Принаймні швидка їде.
Діджею?
Це привид.
Ану забирайтесь!
Гидота!
Згинь!
Щезни!
Він не привид.
Він не помер.
Я не вбивця.
Звичайно що я не мертвий. Хто сказав, що я помер?
Ви будете мертві, якщо не підете звідси геть.
-Ну, Діджею. -Бігом!
Ви що, не знаєте, який сьогодні день?
Мій час збігає.
Люба?
Я вдома.
О, ти тільки поглянь, мила.
Черепиця геть розлітається,
а вікна потріскали.
О, та це не проблема, кохана.
-Це зовсім не проблема. -Це вона. Будинок – це вона.
-Що ти робиш? -Чекайте.
-Припини! -Повернись!
-Куди ти йдеш? -Фарба й лак полагодять усе.
Містере Небберкрекере!
Я знаю про Констанс.
Ти що?
Що ти знаєш? Ти нічого не знаєш.
Ти був у моєму будинку?
Ти...
Ви ж не вбили її, хіба не так?
Я так сильно її люблю.
КОНСТАНС ЖІНКА ЗАВБІЛЬШКИ З БУДИНОК
Агов?
Усе гаразд.
Я можу тебе забрати звідси.
Хочеш?
Так.
Ось так.
Нам недалеко.
ПРОДАНО
Добре.
Відкривай-но очі.
-Я знаю, це небагато, та... -Любий.
Геть від мого будинку!
Я вас на шматки роздеру.
Допоможи!
-Констанс. -На допомогу.
-Допоможи. -Що трапилось?
-Ти поранена? -Поранена?
Так, я поранена.
Ті злочинці нападають на будинок.
-Цукерки або смерть. -Стій, стій. Це просто діти, мила.
-Сьогодні Хелловін. -Ні.
Це мій будинок, і вони мені надокучають.
Констанс, глянь на мене.
Поки я тут, ніхто тебе не скривдить.
-Констанс. -Паскуда!
От варвари.
-З'їж це. -Хулігани.
-Я вас дістану. -Констанс, ні!
Тоді я закінчив із будівництвом.
Вона б цього хотіла.
Вона померла, але вона не залишила мене.
НЕБЕЗПЕЧНО
І тієї ночі...
Тієї самої ночі кожного року,
я мусив вжити заходів безпеки.
-Цукерки або смерть. -Я мусив.
Паскуда!
Мусив.
Гей! Геть!
Геть від мого будинку!
Вона нападає на кожного, хто наближається.
Йди.
Люба, я вже йду.
Йди!
Ні, зачекайте.
Не вам дозволю, містере Небберкрекере.
Я знаю, що всі ці роки ви нас захищали,
та тепер моя черга захистити вас.
Відпустіть її.
Та якщо я її відпущу,
у мене нікого не буде.
Це неправда.
Констанс, ні!
ОБЕРЕЖНО, ВИБУХОВІ РЕЧОВИНИ
Біжи.
Будинок ожив!
Сюди. Швидше!
Давайте, сюди.
-Що ти робиш? -Намагаюся її призупинити.
Рухайся, відбивна.
Ну ж бо.
Нумо, містере Небберкрекере. Ну-бо!
Не можу.
Містере Небберкрекере. Поспішіть.
Ви біжіть. Я буду в порядку.
О боже.
БЛИСКУЧІ ВЕЖІ МЕЙВІЛЛА
Чого чекаєте? Біжіть!
Не чіпай цих дітей, Констанс!
Констанс.
Містер Небберкрекере.
Ось так...
Тихо, дівчинко.
Моя мила.
Ти погано поводилася, хіба не так?
Ти скривдила людей.
О, Констанс.
Ми завжди знали, що цей день настане.
Хіба не так?
Я мушу все виправити.
Мушу все виправити.
Констанс.
Я завжди робив те, що найкраще для тебе, правда ж?
Правда, дівчинко?
Ну ж бо, рухайся.
О, Констанс.
Це те, що треба зробити.
Залиш його!
Забери від старого свої грубі гілляки!
Ось тобі.
І це.
Містере Небберкрекере!
Малий. Іди сюди.
-Візьми це. -Що?
Мусиш мені допомогти, будь ласка.
Я знаю, що ти можеш.
Нумо.
Швидше.
Звідки ти знаєш, як цим керувати?
Я не знаю.
Димохід. Димохід веде до серця.
Дженні!
Дженні. Ти в порядку?
Я не впевнена.
Діджею, позбудься цього.
Я над цим працюю.
Човдере, треба щоб будинок був під краном.
Думаєш, зможеш?
Легко.
Ну ж бо.
Думаєш, можеш отак кривдити моїх друзів?
Діджею, дивись!
Мамо!
Човдере!
Нумо, Човдере!
Човдере, друже?
Агов, народе.
Дивіться, хто переміг.
Я, невдаха.
Молодчина, Човдере. Ти це зробив!
Гляньте на мене. Гляньте на Човдера. О так!
-Вибач. -Люди, ходіть сюди.
Так! Подивіться на мене.
Ти не можеш цього зробити.
Це нечесно.
Ні!
Допоможіть!
Отак, Човдере. Хай вона йде.
Ти – ніщо!
Ти – розвалюха! Халупа!
-Я не можу! -Можеш!
Йди.
Я поцілував дівчину.
Я поцілував дівчину в губи.
Люди.
Ось-ось уже.
Вибач.
Діджею, поквапся.
Я лечу!
На рахунок три ти маєш запалити динаміт.
Добре, зрозуміло.
-Один. -Давай.
-Два. -Так.
Три...
Діджею!
Три!
Ви щось чуєте?
Десь там. Ходімо.
О, мила.
Прощавай.
Мені шкода, містере Небберкрекере, через ваш будинок
та вашу дружину.
Вашу домодружину.
Сорок п'ять років.
Ми були прокляті 45 років.
А тепер...
ми вільні.
Ми вільні!
Дякую, друже.
Дякую вам всім.
Ми вільні.
-Дякую. -Дякую.
Щасливого Хелловіна.
-Цукерки або смерть! -Цукерки або смерть!
-Ось тобі. -Ого.
-Дякую. -Дякую.
Щасливого Хелловіна.
Наступний.
Що сталося з будинком Небберкрекера?
Він перетворився на монстра, і я його підірвав.
Цукерки або смерть.
Нам потрібен велосипед.
Велосипед, зараз буде.
Велосипед.
-Велосипед. -Привіт, велосипед.
Я так за тобою скучала.
-Дякую, хлопчику. -Бувай.
Щасливого Хелловіна.
-Ну ж бо. -Дженні!
Он моя мама.
-Секунду. -Добре.
То...
Треба ще якось зустрітись.
Скоро.
-Так. -Так.
До зустрічі.
Хай щастить із дозріванням.
Вона мене за зад помацала.
Класно, Човдере.
Агов, містере Небберкрекере.
Час іти.
Ви йдіть.
А в мене є робота.
Ну добре. Дякую.
До зустрічі.
-Добре. -Бувайте.
Агов.
Не заходьте на мій газон.
Жартую.
-Думаєш, він буде в порядку? -Так, усе буде добре.
Поїде у відпустку, засмагне, може, когось зустріне.
Цього разу, можливо, будиночок на пляжі.
Діджею, дивися, хто тут.
-Ага, бачу. Дякую. -Та немає за що.
-Привіт, хлопці. -Привіт, тату.
Якого... Ні, не кажи. Дай-но вгадаю.
Це...
-Брудні пірати? -Так. Брудні пірати.
Весело. Ти такий милий.
Повеселіться сьогодні.
Знаєш,
ти був правий.
Ми точно вже занадто дорослі для цього.
Так.
Це безсумнівно.
Та з іншого боку,
ми цілу ніч працювали.
Час для цукерок?
Час для цукерок.
Ми повернулися. Так.
Цукерки.
-Ми щойно отримали... -Ага.
Сьогодні Хелловін, так?
А якщо ми з тобою підемо
розслідувати цукерки?
А ще й поїсти їх треба.
Це хороша ідея, так.
Гаразд, пішли їсти цукерки.
Багато смачненьких цукерок.
Як морква.
Добре, а де машина?
Ось так я й убив того містичного дракона.
Справді? Це круто.
Ну, крихітко. Поїхали.
Не так швидко, Кістяку.
Усе помінялось.
Череп не такий, як ти.
Він поважає мене і проводить зі мною вільний час.
Проїхали.
Кістяку!
Привіт, огороже.
Привіт, листочки.
Привіт, хмарки.
Переклад субтитрів: Вікторія Горячко