Базові принципи:
жінка не прокидається з думкою:
«Боже, сподіваюсь я не втрачу сьогодні своєї голови».
Натомість вона може сказати: «Зараз не зовсім вдалий момент».
Або щось на кшталт: «Мені лише треба трохи простору».
Або моє улюблене...
«Я зараз цілком зайнята кар'єрою».
Ви вірите? Вона теж ні.
А знаєте чому? Бо вона Вам бреше, ось чому.
Ви мене розумієте? Бреше.
Момент цілком вдалий. Не потрібен їй ніякий простір.
І вона може бути зайнятою кар'єрою,
однак насправді вона каже: «Відвали вже від мене».
Або, ймовірно: «Будь наполегливішим, дурню».
Ну а який варіант вірний?
На 60 відсотків люди спілкуються невербально.
Мовою тіла.
Тридцять відсотків передається тоном.
Тож це значить, що 90 відсотків того, що людина каже...
вона каже, не промовляючи.
Тобі! Тобі!
-Дідько! -Звісно, вона тобі брехатиме.
Вона - гарна людина й не хоче травмувати Ваших почуттів.
Що ще вона скаже? Вона навіть Вас не знає.
Поки що.
На щастя, справа в тому, що, як і решта нас,
навіть гарна жінка не знає, чого хоче, доки цього не побачить.
А вже тут на арену виходжу я. Моя робота: відкрити їй очі.
Тобі!
О, Господи!
-Ой-ой. -Ви його шукаєте?
Базові принципи: хай там який, хай там коли, хай там котрий,
будь-який чоловік має шанс звести з розуму будь-яку жінку.
Потрібне лише міцне повіддя.
Не можна користуватися тим, чого в тебе немає.
Тож якщо ти сором'язливий, соромся. Якщо ти відкритий, спілкуйся.
-Я не відкритий. -Нічого.
Уся правда зараз, може, їй не потрібна, та їй таки потрібен справжній ти.
Все одразу бачити вона, може, не хоче, та бачити вона таки хоче.
Тож ввечері, коли будеш ламати голову над тим, що сказати або
як ти виглядаєш, або подобаєшся ти їй чи ні,
просто пам'ятай, вона вже пішла з тобою на побачення.
Це означає, що вона сказала «так», коли могла сказати «ні».
Це означає, що вона щось запланувала, коли могла просто відшити тебе.
Тож це означає, що тобі більше не треба намагатися сподобатися їй.
Твоє завдання: не напартачити.
Стильні черевики. З'їздив в магазин, що я тобі порадив.
Так, але... я не думаю, що це не справжній «я».
«Ти» - наразі поняття дуже гнучке.
Ти купив ці черевики. Ти в них виглядаєш чудово.
Про такого тебе я говорю.
ШЕРОН ДЖОНСОН ЖЕРТВА
Отже, сьогодні головне не напирати.
Дай їй достатньо простору.
Якщо вона затримається біля якогось фото, йди далі.
Та залишайся в полі зору.
За прогнозом ввечері буде 18 градусів і ясно.
Тож, як вийдете з клубу, пройдіться.
Запитай її, що вона думає про виставку,
яка фотографія їй сподобалася найбільше, чому саме ця.
А коли вона відповідатиме, не дивися на її губи.
Не думай про те, як вона виглядатиме голою.
Слухай, що вона каже, й відповідай.
Слухай і відповідай. Слухай і відповідай.
Так, коли прийде твоя черга говорити,
тобі до голови прийде щось краще, ніж «Мені подобаються твої губи».
А яка тобі найбільше сподобалась?
Зі слоном, безумовно, так.
І ось ми опиняємось на другому побаченні.
Готовий?
Який жах!
Повертаємось всередину. Ти маєш посміхнутися.
Якщо Ви не вчились в старших класах, знайте: залицяння - це добре.
Тож як з'являється воно, кохання?
В тебе все добре?
-Не знає ніхто. -Все добре.
Мені, будь ласка, ескімо, а для леді - ріжок.
Але можу сказати одне: з'являється вона миттєво й раптово.
Ось Ви насолоджуєтесь життям.
А за мить не уявляєте собі, як Ви досі взагалі жили без неї.
Потрібно всього три побачення.
За три побачення я виведу Вас до вирішального призового раунду...
в якому вісім з 10 жінок вірить, що перший поцілунок
скаже їм усе, що їм потрібно знати про ці стосунки.
«РОМЕО І ДЖУЛЬЄТТА»
Далі Ви вирушаєте в самостійне плавання.
Але завжди пам'ятайте...
життя - це не сума зроблених Вами вдихів.
Складається вона з миттєвостей, що перехоплюють Ваш подих.
Я так і казала, чи не так?
Тобто, що я казала: шість місяців?
А коли було її перше побачення?
Тож п'ять з половиною? Боже, ненавиджу виявлятися правою.
Тобто, через що чоловікам так кортить переспати з усім, що рухається,
навіть коли вони зустрічаються з такою красунею, як Аллегра Коул?
Тобто, вона - всього лише найшикарніша незаміжня
дівчина в Нью-Йорку. Дякую, Янгу.
Жартуєш? Звісно, я візьмусь за це.
Навіщо їй кроїти собі серце через якого шведського аристо-гада?
Навіть якщо він красунчик.
А, якщо він такий дурний, що зраджує,
то світ має знати, що він - такий тупий, що впіймався.
Саме так. Я - в ліфті. Побачимось за хвилину.
-Доброго ранку, як ти? -Чудово, Саро, про що балакають?
Прикро, що наодинці.
Й тобі варто якось спробувати.
На Барбадосі самому? Я б і п'яти хвилин не протримався.
Саме те, що лікар прописав.
Досхочу спала, займалася йогою, прочитала кілька книг,
фліртувала з інструктором з дайвінгу...
-І, вочевидь, весь час думала про роботу. -Знаю, хіба не чудово?
Слід було взяти когось з собою.
Кого? Кого мені взяти з собою?
Для цього й прийшовся б хлопець.
-Немає в мене часу на хлопця. -Ти казала це два роки тому.
Так, і це так само справедливо сьогодні, як і було тоді.
-Привіт. Думав, ти у відпустці. -Привіт.
Подивись, чи вони чіткі, й за годину поклади їх мені на стіл.
Крім того, стосунки - для людей,
що просто чекають на появу чогось кращого.
Слова справжнього циніка.
Я - не цинік. Я - реаліст.
Ти - реаліст, що маскується під циніка, а є прихованим оптимістом.
Що ти тут робиш? Що вона тут робить?
Вона тут працює, пам'ятаєш?
Ні, не працює. Принаймні наступні чотири дні.
-Ну, це чекати не могло. -Звісно, могло.
Що ти робиш? Повертайся на пляж.
-Ти мені тут не потрібна. -Ні, дуже потрібна.
Ти стаєш хворим маніяком-трудоголіком,
а це саме той
тип нервової, перенапруженої роботою поведінки, що веде до...
Фото Себбі з грудастою брюнеткою.
...дуже, дуже великого підвищення.
Боже. Ти умудрилась знайти бруд в сніговій бурі.
Така наша робота.
Знаєш, в житті є місце ще для чогось, крім спостерігання за життям інших.
Я що винна, що він зраджував на моєму пляжі?
Слухай, на мою думку, чудово, що ти так добре працюєш.
Я лише трохи схвильований, чому.
Це вже мої проблеми.
Добре. До обіду стаття має бути в мене на столі.
Тобто, ти оплатиш мені готель?
Оплатити твої коктейлі? Я так не думаю. Забирайся.
-Що ж таке! -Що?
-Це ж рахується? -Ні!
Та майже влучив, але вискочив.
Знаєш, в чому твоя проблема, Хітче? Ти володієш лише короткими ударами.
Наприклад, удари ти обираєш перші ліпші...
а не ті, що неодмінно найкращі для тебе...
в перспективі.
Не всі з нас одружені з жінкою своєї мрії й очікують на дитину.
Знаєш, я дуже щасливий за тебе. Це просто не для всіх.
Тож просто залиш мене з моїми гарячими, спітнілими...
цілком різними, дико експериментальними короткими ударами.
-Я просто говорив про більярд, та нехай. -Так, аякже.
Чесно кажучи, сподіваюсь, що одного дня ти пізнаєш
те цілковите кохання, а також ту довіру й відкритість, що...
аби ти знав, я щодня переживаю з Грейс.
-Хіба це тема для розмови в барі? -Але ж послухай мене, друже.
Я серйозно.
Бо, коли поєднуєш своє життя з подібною жінкою,
це настільки виходить за межі чогось фізичного,
що, як згадую про той час, коли ганявся з тобою
за усіма тими дійсно розкішними, та, знаєш, обмеженими жінками...
не знаю, воно видається чимсь смішним та блякло... жалюгідним.
Так, розумію, що ти маєш на увазі. Це жалюгідно.
Це... Це жалюгідно.
Як ви познайомились?
Зайшла в «Ла Перла» купити собі вихідних трусиків.
-І він робив так само? -Ні.
Ну, так, насправді він сказав, що купує дещо для мами.
Для мами?
Кейсі, хто купує матері дорогу нижню білизну?
Ну, може, він шукав халат.
Кейсі, він залицявся до тебе, купуючи білизну іншій жінці.
Ну...
Мені до вподоби історія про маму.
Звісно, вона тобі до вподоби, та річ не в тім.
Ні, річ в тім, що я не буду одразу вважати його брехуном.
-Чому ні? -Бо в такий спосіб я закінчу...
-Як я? Це ти хотіла сказати? -Ні, ні. Я хотіла сказати: «Як ти».
-Як його звати? -А що?
-Погуглю його. -Ні. Гугли свого хлопця.
Давай лише глянемо, чи жива ще його мати.
-Тож коли Грейс знову народжувати? -Скоро.
-Ти радий? -Що ти сказав?
Хочеш, щоб я їх підчепив і привів сюди?
Ні. Не... не роби цього.
Хочеш сказати, що не бажаєш з ними поговорити,
бо не можеш запросити їх додому?
Чого ти до мене вчепився? Я лише намагаюсь не влізти в халепу.
Ти взагалі чула про хлопця, якого звуть «Доктор-сваха»?
-Байки. -Справді?
Безсумнівно.
Сподівалася, він і жінкам допомагає.
Кейсі, ти - не хвора. Ти - одинока.
Просто розслабся й віддайся долі.
Вічність не віддавалася.
На цій щасливі ноті піду подивлюсь, чи не з'явився сьогодні хтось цікавенький.
-Тобто, крім мене. -Авжеж.
Бувай.
Я підчеплю тих дівчат і приведу сюди
й ми поговоримо, як дорослі люди.
Потім ти підеш додому, а я поведу їх до себе.
Ну, схоже на те, що буде весело. Та тобі, мабуть, доведеться стати в чергу.
-Агов, люба. Привіт! -Привіт, як справи?
Агов, кралю, будь ласка, два пива до більярдного столу. Дякую.
Перепрошую.
-Перепрошую. -І додайте в пляшку шматочки лайму.
Агов, придурку, я тут не працюю.
Отакої.
Пробачте. Ви... Доведеться викликати парамедиків,
аби вправили мені мізки, красуне.
Просто не роби так більше.
-Я знав, що ти тут не працюєш. -Знав?
Як ще я мав вирвати тебе з оточення всіх тих хлопців?
А навіщо тобі це робити?
Деяким чоловікам вдається легко спілкуватися з протилежною статтю.
Вони люблять жінок, жінки люблять їх. Все йде просто й легко.
В коледжі я був зовсім не таким.
Мені, здається, бракувало простого розуміння того,
що інтуїтивно схоплювали мої однолітки.
Та, як пізня пташка, я дуже хотів надолужити згаяне.
Її звали Крессіда Бейлор.
Ти не знаєш, де тут приймальна комісія?
Знаю.
І моє життя назавжди змінилося.
-Я - Алекс. -Крессіда.
Наші стосунки були прекрасними.
Я кохаю тебе.
Я кохаю... кохаю тебе дуже сильно.
Я... я теж кохаю тебе, Алексе.
Я знаю, що ти кохаєш мене не так сильно, як я тебе.
Але нічого. Я... я радий, що ти взагалі кохаєш мене.
Озираючись назад, гадаю, що я, мабуть, трохи засильно напирав.
Та цей досвід багато чому мене навчив.
Крессідо!
-Що ти робиш? -Пробач, Алексе.
Але я тебе кохаю. Що я зробив не так? Скажи лише, що я зробив не так...
Чуваче! Ти й зараз робиш не так.
Алексе, пробач.
І цей урок я відчуваю себе зобов'язаним передати своїм побратимам.
Бо без хитрості та шарму дівчини не здобути.
ТРОПІЧНИЙ ПЕРЕЛЮБ СЕББІ «НЬЮ-ЙОРК СТАНДАРТ»
Якщо взагалі народився чоловік без шарму...
АЛЛЕГРА КОУЛ І СЕБАСТІАН РОЗБІГЛИСЬ!
...то ним був Альберт Бреннаман.
«МУХА НА СТІНІ» ЧИ СТАНЕ ЦЕ КІНЦЕМ АЛЛЕГРИ Й СЕББІ?
Працюю я винятково за рекомендаціями, а отже, залишаюся завжди інкогніто.
Й є одна річ, яку я затямив:
коли організовуєш, координуєш або інакше корегуєш долю,
найкраще буде залишатися в тіні.
Сподіваюся, вона самотня, бо пар я не розбиваю.
Привіт. Дякую, що прийшли.
Так, ні. Тобто, вона щойно припинила стосунки.
Це що проблема? Бо якщо так, нічого, мені...
однаково трохи незручно цим займаюсь, щоб Ви знали.
Я, звісно, багато страждав. В мене було чимало невдалих стосунків.
Були й непогані, щоб Ви знали, та, звісно, чимало невдалих. І ще я...
в розпачі, грубо кажучи. Тобто, не загалом, щоб Ви розуміли.
Знаєте, не просто так. А через неї. Ось.
Чому б Вам не розказати про неї?
Зараз подумаю, що сказати.
Наша компанія управляє її фінансами. Я - її податковий консультант. Ну...
один з кількох. Я - молодший спеціаліст з фінансової звітності.
-А вона знає про Ваші почуття? -Ой, ні.
Розмовляли?
-Якось я позичив їй свою ручку. -Отакої. В кого-небудь є ручка?
-Ось, візьміть мою. -Альберте, ти мені руку зламаєш.
Дуже вибачаюсь. Будь ласка, Аллегро.
Аллегра? Часом не Аллегра Коул?
Так, я розумію, що я не з тих, хто їй подобається.
Ну, її останній хлопець ніби володіє Швецією чи щось таке.
Так, а ще він виявився поганцем. Я...
Він просто... Він видавався мені не дуже хорошою людиною.
Стрибаєте вище голови.
Думаєте, я не намагався відмовити себе від цього?
Тобто, думаєте, я не знаю, наскільки це смішно? Я добре знаю.
Я просто подумав, що, можливо, з Вашою допомогою я...
Знаєте, що? Я дуже вибачаюсь, що забрав Ваш час.
Секундочку, Альберте.
Знаєте, як воно підійматись щоранку з відчуттям безнадійності,
відчуваючи, що кохання твого життя прокидається з негідником,
та водночас сподіваючись, що вона ще знайде своє щастя...
навіть якщо зовсім не з тобою?
Ви... зовсім...
схиблені. Ви це знаєте?
Так.
Це добре.
Справді?
-Ви коли-небудь чули про Мікеланджело? -Так.
-Чули про Сікстинську Капелу? -Так.
Мікеланджело.
Сікстинська Капела.
Кажете, можете це зробити?
Мене звати Алекс Хітченз. Ходімо дострибнемо до неба.
АЛЛЕГРА КОУЛ
«ФОНД АЛЛЕГРИ КОУЛ»
Заспокойся.
Господи! Боже!
ВОНА - В ЛІФТІ М'ЯТНІ ЦУКЕРКИ - В ЛІВІЙ КИШЕНІ
Що ж, схоже, я все ще багата.
Та ось я б дуже хотіла, а також я б просила,
щоб ви виділили мені 500 000 доларів... на самостійні інвестиції.
І в що Ви мали намір інвестувати, Аллегро?
Ну, це дещо таке, чим я дуже захоплююсь.
Мріяти лише у вільний час.
Коли ти на роботі, будь на роботі.
Зосередься. Зберися. Жінки реагують, коли реагують на них.
Моя подруга Меггі - дуже талановитий дизайнер.
Я бачила бізнес-план, а зразки виглядають фантастично.
І я б дуже... дуже хотіла долучитися до цього.
Ось що я Вам скажу.
Давайте ми підберемо низку інвестицій,
які, на нашу думку, могли б Вас зацікавити,
а наступного місяця представимо весь перелік на Ваш розгляд.
Згода.
Добре. Дякую. Гаразд, джентльмени.
Давай повторимо все ще раз. Яка в нас мета?
Приголомшити й здивувати.
Це було приголомшливо дивно. Яка в нас мета?
Приголомшити й здивувати.
Яка в нас мета?
-Перепрошую, сер. -Так, Альберте?
Так, Альберте?
Я не зовсім згідний з цим.
Ти не зовсім згідний з чим?
Якщо Ви бажаєте інвестувати 500 000 в бізнес своєї подруги...
саме так Вам і слід вчинити.
Вам не потрібно, аби ми вказували Вам, що робити.
Ми - колегія радників, ми - не ваші вихователі в дитсадку.
Якщо хочете, аби Вас сприймали серйозно,
раджу почати себе саму сприймати серйозно, як дорослу,
а не запитувати дозволу на вкладення своїх власних грошей
в ради в складі приятелів по гольфу Вашого татка.
-Це вже занадто! -Знаєте, що? Я не договорив.
Хотів би я побачити, як ще хтось тут справлятиметься з увагою й публічністю,
від якої вона страждає все життя, хоча з половиною її гідності.
Це нам слід запитувати Вашої поради, міс Коул... А не навпаки.
-Сядьте... -Ні! Знаєте, що? Я звільняюсь!
Господи.
Дихай, просто дихай. Як усе пройшло?
Я на неї накричав. Я визвірився на свого боса! Я звільнився!
-Що! -Ти сказав...
-Я маю повернутися... -Я не казав звільнятися.
Розслабся. Слухай, все добре. Все йде за планом.
-Відпусти мене. -Альберте, ні!
Просто розслабся! Ясно?
Дай їй хвилинку все переварити.
-Довірся мені. -Ні!
Розслабся.
-Це Аллегра Коул. -Відчини їх.
-Можу я з Вами переговорити? -Відчини двері, Альберте.
Так. Вітаю.
Що у Вас?
Слухайте, Альберте, вірно?
Зі мною зазвичай так не розмовляють. Розумієте?
-Прикрий рота. -Я скажу інакше.
Зі мною так ніколи не розмовляють.
-Розумію... -Стій рівно.
Гадаю, їм бракує на це сміливості.
Але саме тому я дуже ціную те, що Ви там зробили.
Але хотіла запитати:
як Ви гадаєте, могли б ми з Вами якось цього тижня зустрітися?
Знаєте, щоб обговорити деякі речі...
зі сфери фінансів.
Я б хотіла побачити напрямки, за якими я можу допустити певні ризики.
-Перевір свій графік. -Я перевірю свій графік, міс Коул.
Чудово. Я залишу Вам свій номер. У Вас є ручка?
В мене, здається, немає.
-Так, є. -Чудово.
І ще... звіть мене Аллегрою.
-Кінець. -До побачення.
Молодець.
Альберте...
Трясця.
Вона ніби пише статті для якоїсь газети.
Заходить сюди час від часу. Залишає гарні чайові.
-Що вона п'є? -Зазвичай пиво.
-Сьогодні мартіні з водкою та оливкою.
Привіт.
Помітив, що Ваш бокал майже порожній,
тож взяв на себе сміливість принести Вам ще одне яблучне мартіні.
Дякую.
І я не міг не помітити, що Ви дуже схожі на мою нову дівчину.
-Як Вас звати? -Друзі звуть Чіпом.
Не можете змусити їх не називати так?
Розсмішили.
Слухайте, Чіпе, я розумію, скільки сміливості треба аби пройти через зал
і спробувати на рівному місці розпочати стосунки.
-Тож не сприйміть моїх слів особисто. -У Вас такі неймовірні очі.
Дякую. Спробуй мене почути.
Це ніяк не пов'язано з Вами. Просто мені воно не цікаво.
Та мені дуже приємно, що Ви вирішили підійти.
Немає за що. А Вам подобається кубинська кухня?
Чіпе, серйозно, це не був закодований натяк: «Доклади більше зусиль».
Ви завжди така закрита й боїтеся,
-що гарний чоловік змусить Вас відчути... -відчути себе справжньою жінкою?
Вибач за запізнення, люба. Не міг спіймати таксі. Як твоя нарада?
Ну, був початок, середина і кінець.
Було приємно, Чіпе.
Мені теж.
Знаєте, з одного боку, дуже важко чоловікові
навіть заговорити до такої жінки, як Ви.
Та, з іншого боку, чому це має Вас турбувати?
Життя - взагалі складна штука.
Не зовсім, якщо бути уважним.
Тобто, Ви посилаєте досить точні сигнали:
без сережок, підбори менше п'яти сантиметрів, зібране назад волосся,
в окулярах для читання, та без книги,
п'єте мартіні з водкою, що означає, що тиждень у Вас був жахливий,
і пиво тут не допоможе. А якщо це не доходить,
завжди є напис «відвали», що Ви вибили на своєму чолі.
Бо хто повірить, що десь є чоловік,
котрий може присісти поряд з жінкою, якої він не знає,
й щиро цікавитися тим, хто вона, чим займається, не маючи власних планів?
Навіть не уявляю, як би це могло виглядати.
І щоб сказав такий чоловік?
Він би сказав: «Мене звати Алекс Хітченз, і я - консультант».
Та їй би це не було цікаво,
бо вона б, ймовірно, не могла дочекатися коли він піде.
Вважаючи його таким, як усі інші.
Що, згідно з її життєвим досвідом, є практично безсумнівним фактом.
Та потім він запитав би, як її звати, й чим вона займається,
й вона, можливо, б його відшила...
Або, можливо, б сказала...
Я - Сара Мелас. Я веду світську колонку в «Стандарт».
А потім він би ставив різні проникливі запитання про це,
бо він непідробно, хоч і нетипово, зацікавився.
Ні.
-Ні? -Він би зацікавився.
Та він би побачив, що в жоден спосіб
йому не вдасться її переконати в тому, що він не грає.
Ну, він би він бути веселим і чарівним, а також незвично оригінальним.
Не допомогло б.
-Неприємно, коли так стається? -Не дуже.
Вони б обоє, ймовірно, продовжили далі жити своїм звичним життям.
І припускаю, що все в них було б добре.
Було приємно познайомитись, Саро Мелас.
Мартіні з водкою від джентльмена, який щойно пішов.
Це мені?
Що?
Венсе Мансон. Пробачте за запізнення.
Та, ні. Нічого, без проблем.
Отакої, Ви... Ви - той...
-Можу я взяти Вам щось випити, містере... -Ні, ні. Не потрібно, дякую.
Тож розкажіть мені про неї.
Ви коли-небудь зустрічали жінку,
побачивши яку, одразу розуміли, що вона буде для Вас важливою?
Не просто через свій вигляд, а, знаєте, через той самий Х-фактор.
Як ви познайомились?
По правді кажучи, я в магазині купував своїй мамі піжаму.
Під цим Ви, звісно, маєте на увазі...
що купували білизну для іншої жінки.
Так. Важко втриматися, коли бачиш красуню.
А білизна призначалася для тієї, з якою я більше не зустрічаюсь.
Але дівчина, що я зустрів, та, про котру я говорив,
вона - така мила, весела, емоційна.
Вона дала мені свій номер. Тепер не відповідає на дзвінки.
Не знаю, що в ній такого. Я просто не можу викинути її з голови.
Знаєте, їжа втратила свій смак. Кольори здаються тьмяними.
Речі, що раніше мали значення, не знаю, просто його втратили.
Гадаю, все не стане на своїх місця, доки я...
Доки я її не трахну.
Перепрошую?
Знаєте, трахнути її. Очистити голову. Ввійти, вийти, піти.
Гадаю, Ви невірно зрозуміли суть того, чим я роблю.
Ні, мені казали, Ви допомагаєте чоловікам отримати бажане.
Вірно. Та, розумієте, ось в чому річ.
Мої клієнти справді люблять жінок.
Позабавлятися та розпрощатися - не мій профіль.
Дозвольте поясню Вам одну річ, учителю. Мені потрібна професійна допомога.
Ну, це в біса однозначно.
І я радий, що Ви це визнаєте, бо, як правило, це найскладніший момент.
Ви розумієте, що я роблю? Отакий в мене підхід.
Крутий костюм, крута краватка, агресивне водіння.
Люди сахаються, кричать, благають, але, зрештою, роблять те, чого хочу я.
Отак... Тож це щось типу метафори.
Авжеж.
Та от я більше схильний сприймати все буквально.
Тож коли я роблю так...
це, ймовірніше, значить, що я буквально зламаю тобі граблю,
якщо ти ще раз мене торкнешся. Ясно, пупсику?
Зрозуміло.
Ні. Ні!
Пабло, я не можу просто згадати твій ресторан.
Хтось має там щось замовити.
Ні, хтось відомий. Ти це знаєш.
-Сара Мелас? -Ні, ні, ні.
Добре. Бувай.
Розпишіться, будь ласка.
Ненавиджу, коли хлопець дзвонить дівчині, котра не давала йому свого номера.
Тож я тобі не дзвоню. Прийом.
Так, ти правий. Це набагато менш нав'язливо.
Слухай, я тут думав про той напис на твоєму чолі.
І хотів знати, чи не проти ти зняти його заради вечері в п'ятницю. Прийом.
Не можу. В мене кілька вечірок, які я мушу відвідати.
Світське життя триває до ранку.
Ні, лише до 4:00.
А в суботу?
В мене побачення.
Вам відомо визначення слова «наполегливість», міс Мелас?
Інша назва надокучливості?
Продовження запланованих дій,
не зважаючи на протидію, опір чи попередньої невдачі. Прийом.
Добре, Вебстере, як тебе позбутися?
Поснідати в неділю. Й це навряд можна назвати побаченням.
Це роблять з приїжджими родичами, яких навіть не люблять Прийом.
Давай.
Добре, гадаю, я могла б в неділю.
Ти забула сказати «прийом». Прийом.
Досить балакати, кажи вже швидше, де й коли.
Сьома ранку, Норт-Коув-Маріна. Кінець зв'язку.
Сьома ранку? Ти збожеволів? Я так рано не встаю.
-Алло? -Підпишіться отут.
-Що? -Ви сказали «неділя», так?
Ага.
А якби я сказала «п'ятниця»?
Неділя.
Тож гадаю, до церкви ви не йдете.
Ти справді думаєш, що я це одягну?
На воді без нього буде жахливо холодно.
-Доброго ранку. -«Добрим» він би був о 10:00.
Ти набагато вищий, ніж я пам'ятаю.
Ти коли-небудь їздила на такому?
Не на Гудзоні.
Чим ти хочеш зайнятися? Наввипередки навколо Статуї Свободи?
Якщо буде час.
-Але тобі, мабуть, знадобиться оце. -Гаразд.
-Бам. -Ого.
Як я виглядаю?
Неймовірно.
Гаразд, здаюся.
Де мені переодягтися?
Тож рухаємось вздовж стіни, потім беремо вліво.
А звідти вже практично по прямій.
По прямій куди?
Я вже знаю, а ти маєш дізнатися.
Тож слухай, на цих крихітках можна...
Ага, на цій крихітці я тебе обставлю.
-Що сталося? Ти передумав? -Він просто заглух.
А ти його заправив?
Так. Але гадаю, що він, напевно, засмоктав підгузок чи щось таке.
Гидота. Спробуй ще раз.
Мені викликати техпідтримку?
Під'їдь ближче, й я пересяду до тебе.
Не знаю, а якщо мій ти теж зламаєш? Тоді обоє тут застрягнемо.
-Я його не ламав. Він просто заглух. -Так, ага.
Гаразд, застрибуй.
-Посунься назад. -Хітчу, я на своєму місці.
Але ти не знаєш, куди ми їдемо.
Чому б тобі не сказати мені, й тоді ми обоє знатимемо.
Саро...
Боже, чоловіче его.
Не знаю, як ви, чоловіки, взагалі з ним живете.
Що? Моє его тут ні до чого.
Я просто не хочу зіпсувати сюрприз.
Саро! Саро!
Пробач. З тобою все гаразд? Пробач.
Ось. Я завжди тримаю кілька штук під рукою.
Дякую.
В мене поперек хворий. То я ці пакети з льодом пхаю прямо туди.
Ой, ні, ні. Цей свіжий.
Отже, острів Елліс.
Мушу визнати, я прожила в Нью-Йорку все своє життя й ніколи тут не була.
Я так і подумав. Більшість не були.
Тож попросив свого друга Ларрі провести нам екскурсію.
-Як чудово! -Для Хітча що завгодно.
Спочатку він називався островом устриць.
Острів був розширений до своїх нинішніх розмірів
за рахунок ґрунту, вийнятого під час будівництва Нью-Йоркського метро.
-Ви серйозно? -Так.
-Ти знав про це? -Так. Тому й привіз тебе сюди.
До речі, понад 100 мільйонів американців можуть знайти своїх предків
серед чоловіків, жінок та дітей, внесених до судових декларацій,
що реєструвалися інспектором.
До 1910 року 75 відсотків жителів Нью-Йорка,
Чикаго, Детройта, Клівленда та Бостона
були іммігрантами або дітьми іммігрантів.
Вони, як правило, жили в найбідніших районах міст:
в італійських чи китайських кварталах та інших етнічних анклавах.
Це в нас «Стенд поцілунків».
Тут пояснюється, як в різних культурах люди цілуються після тривалої розлуки.
А що саме вважатиметься тривалою розлукою?
Тобто...
-Це рахується? -Ні.
Насправді в мене був родич, який пройшов через це місце.
-Невже? -Так.
Що?
-Що? -Що то було?
Нічого. Знаєш, я просто думав...
не можна по-справжньому знати куди йдеш, доки не взнаєш звідки прийшов.
-Хіба я не правий, Ларрі? -Істинно, брате.
Занадто глибоко як на перше побачення, тобі не здається?
Що то там?
Господи!
Це мій прапрадід. Це... це його підпис.
Боже, ось він, тут!
Звідки Ви... Звідки Ви дізнались?
Пошук провів Хітч. Я лише сторінку знайшов.
Вибач.
Я це все трохи інакше уявляв.
І родина ніколи більше його не бачила. Хіба що в оголошеннях про розшук.
Слухай, я дуже вибачаюсь.
Коли я побачив його в комп'ютері, в нім говорилося: «Різник з Кадіса».
Я думав, це професія... а не... заголовок.
Це просто одна з тих жахливих сімейних історій, які всі намагались забути.
Все одно дякую... Ні, це було...
Катастрофа.
-Ні. -Давай посаджу тебе в таксі.
Дякую.
-Бувай. -Па-па.
Таксі!
«ВІД РИСУ ДО ДЕЛІКАТЕСІВ»
Бідолашний. Схоже, він дуже старався.
Було весело. Хоча й травматично. Адже це зовсім не від поцілунку.
Принаймні з цього вийде непогана історія, вірно?
Вірно?
-Спробуй мій, смакота. -Стривай. Ти з ним зустрінешся знову?
Ну, ти сама казала, що я завжди очікую від чоловіків
розчарування, вірно? Вважаючи, що вони не виправдають довіри.
Що він і зробив.
Так, але зробив він це зі смаком.
Тобто, Кейс, він справді пер як танк.
І це тобі сподобалося?
Так. Дивно, правда?
Отже, говори просто. Як ми й тренувались.
Ти просто залишаєш повідомлення.
Жінки типу Аллегри Коул на дзвінки з невідомих номерів не відповідають.
Алло?
Вона відповіла!
-Алло, міс Коул? -Так.
З'єдную Вас з Альбертом Бреннаманом.
-Хвилинку. -Ні. Скажи їй, що я обідаю.
Ми їй подзвонили, щоб сказати, що ти обідаєш?
Аллегро. Вітаю, це Альберт Бреннаман.
Вітаю, як справи?
Добре, добре. В мене все добре.
Я телефоную з приводу нашої зустрічі в середу.
В мене не зовсім виходить.
А коли у Вас вийде?
Коли в мене вийде?
Навіть не знаю, бо весь наступний тиждень в мене забитий.
Вірно. Та все добре. Так, усе добре.
Ні, ми все одно проведемо зустріч, обов'язково.
Ми її проведемо. Так.
Що там у Вас відбувається?
Просто пересуваю деякі речі.
«Скай Студіос»
До речі, ввечері, я йду на модний показ в «Скай Студіос».
-Подруга-дизайнер. -Я подумав, що, можливо, це...
буде цікаво Вашій подрузі-дизайнеру Менді.
Так, звичайно.
Ну, чудово. Тоді я перемкну тебе на свого...
-Аллегро, гляньте сюди. -Міс Коул, в цей бік.
Чудово. Ще раз.
-Мої вітання. -Ідея була пречудова.
Сподіваюсь. А де ж Меггі?
Як завжди, запізнюється.
Я хочу, щоб сьогодні ти зосередився на образі айсберга.
Знаєш, чому я цього від тебе вимагаю?
Бо я спокійний?
-Ні. -Знаю, що ні.
Я називаю тебе айсбергом тому,
що понад 90 відсотків твоєї маси сховано під поверхнею.
Я знаю, що я гладкий.
Я говорю про твою особистість. Це метафора.
Бухгалтерія, бізнес -
все це лише часточка значно глибшого, багатшого Альберта.
Ще раз.
Там буде шумно, тому в нас буде нагода ненав'язливо ввійти
в зону дотиків.
Зайди в найгучніше місце, запитай, чого вона бажає випити.
Нахилися, поклади руку їй на поперек
і скажи це їй на вухо ніби таємницю.
Дивись, куди кладеш руку. Зависоко значить: «Хочу бути просто друзями».
Занизько значить: «Я лише хочу помацати дупу».
Друзі. Дупа. Я.
Особливі моменти. Аллегра Коул - знаменитість,
а це означає, що, розмовляючи з нею, тебе люди повністю ігноруватимуть.
Вона вихована, й тебе представлятиме.
В такому випадку потискай руки міцно й не мовчи.
Дай зрозуміти, що тобі комфортно.
Покажи їй, що ти гідний її компанії.
-Егоне, це Альберт. -Здоровенькі були.
-Альберте, це Зак. -Приємно познайомитись.
Це друзі Меггі.
Була в новому бразильському ресторані?
-Ні, але я... -Він огидний.
Пишу про нього статтю.
А нову інсталяцію в «МОМА» бачила?
-Так, гадаєш... -Огидна. Огидна.
Жінки завжди відчувають, коли чоловік з ними нещирий.
Найгірше в твоєму випадку - прикидатися, бо ти - чудовий хлопець.
І ти дійсно можеш запропонувати Аллегрі те, чого не може жоден інший.
Як саме тебе звати? Егнюг?
Егон.
Що ти думаєш про дизайн нового футбольного
стадіону «Джетс» на Вест-Сайді?
Давай вгадаю. Огидний?
Подумай над цим. Ми повернемось.
Дякую. Терпіти їх не можу.
Справді? Мені ніби сподобались.
Та, щоб не говорилось і не робилось,
сьогодні в центрі уваги не Аллегра.
-Не вона? -Ні. Сьогодні - Меггі.
Найкраща подруга жінки має схвалити її вибір на серйозні стосунки.
Тож ти не маєш права на помилку.
Альберте, знайомся з моєму подругою Меггі.
Привіт, Меггі.
-Неймовірно приємно познайомитись. -Це я - Меггі.
-Не може бути. -Насправді може.
Магнус Форестер. Дуже дякую, що нас запросили.
-У Вас дуже м'які руки. -Дякую.
-Ого. У Вас теж. -Дякую.
Тож сьогодні ти зосереджуєшся на одному й лише одному.
На Меггі. Звідки Ви черпаєте своє натхнення?
О, Господи.
З усього, що бачу.
Чогось в журналі, на вулиці...
в старому кінофільмі.
Сприйняття творчих натур мене просто вражає.
Хто-небудь бажає млинців?
Чудесна краватка, до речі. Весь образ просто ідеальний.
Дякую.
-Він що гей? -Я так не думаю.
Мені до вподоби.
Тепер до музики. Як правило, я твердо виступаю проти будь-яких танців.
Та якщо вона запросить, відмовити ти не можеш.
От якраз за танці я не хвилююся. Та якщо там будуть люди...
Вибач, ненавиджу бути занудою, та я маю все робити ретельно.
Покажи мені, за що саме ти не хвилюєшся.
Повір мені. Я знаю, що робитиму.
Саме про це я й говорив, дивися.
Бачиш, як розходжусь?
Зараз я розпалю вогонь.
Та ноги при цьому в русі. Розпалюю вогонь, а тепер готую піцу.
Стегна весь час рухаються.
Стегна не досить рухливі.
Тепер переходимо... до вушних паличок.
Чистимо вуха. Викидаємо паличку.
Якщо не працює, добиваємо цим.
Ніколи... більше...
цього не роби.
Ти мене чуєш?
-Просто самовиражаюся. -Ні.
Ні... Тільки не в такий спосіб.
Зрозуміло?
Ось твій стиль.
Ось він. Ти дотримуєшся такого стилю, ясно? Тільки його.
Нічого з оцього.
Нічого такого я бачити не хочу.
Не треба ніякої піци. Там буде своя їжа.
Лікті на 15 см від талії й під кутом 90 градусів.
Так... не кусай ти губу. Припини.
Жінки прирівнюють танці до сексу, ясно?
Навіть чудовий танцюрист може облажатися чимсь таким.
Отже, саме цьому мені потрібно навчитися.
Не можу спинитися.
Це спинити неможливо.
Наступна тема.
Геть.
Дякую.
Тож ти - фанат «Нікс»?
Коли вони добре грають.
«НЬЮ-ЙОРК СТАНДАРТ»
-Привіт. -Привіт.
-Мені дуже шкода. -Боже, через що?
АЛЛЕГРА КОУЛ САМОТНЯ! САРА МЕЛАС, СТОР. 3
-Вона була там? -Я залишив тобі купу повідомлень.
Я втопила телефон в Гудзоні.
А тепер гірша новина.
ХТО ТАКИЙ АЛЬБЕРТ БРЕННАМАН?
-Повірити не можу. -Я думав, він - охоронець.
Ага, єдиний, кому тут буде потрібна охорона, це я.
-Макс буде... -Буде дуже роздратований.
Коли я вранці сів на потяг, то думав, що день буде гарним.
Хто в біса такий Альберт Бреннаман?
-Ти мені маєш розповісти, як це сталося. -Що? Там було кілька фотографів.
Це тобі хоч якось нагадує танці?
Це лише часточка мене справжнього.
Ні, це великою мірою та частина тебе, яку тобі треба назавжди забути.
-Лише один танець. -Ні.
Один танець, один погляд, один поцілунок. Це все, що в нам дано, Альберте.
Лише один шанс, який вирішить усе:
або «жили довго й щасливо», або «Ой, це просто хлопець,
з яким я якось десь була».
Зрозуміло?
-Що? -Ти сказав: «поцілунок».
З цим якісь проблеми?
Жодних проблем, та... це ж Аллегра Коул...
Вісім з десяти 10 жінок вірить, що перший поцілунок
скаже їм усе, що їм потрібно знати про ці стосунки.
Й повір мені, вона, безумовно, вже про це думала.
-Думала? -Звісно.
Ну, ініціативу вона сама не виявить. Тож це зовсім не важливо.
-Гаразд, тоді це зовсім не важливо. -Це дуже важливо, Альберте!
-Вкрай. -Надзвичайно!
Ти не слухаєш...
Я хочу, щоб ти зарубав це собі на носі.
Завтра ввечері в Аллегри Коул...
може бути останній... перший поцілунок.
Гаразд, давай покажи, що ти вмієш.
-Ти про що? -Покажи мені, як би ти мене поцілував.
Тебе б не цілував.
Вважай, що я - це Аллегра.
Але насправді ні, тож...
Так, Альберте, вечір доходить кінця, ти підвіз мене додому.
-Покажи мені магію. -Мене насправді так незручно.
Боже, Альберте, мені з тобою так чудово провели час.
А як тобі гра «Нікс»?
Бачиш, що я роблю? Це такий сигнал. Я бавлюся ключами.
Жінка, яка не хочу цілуватися,
виймає ключа, вставляє його в двері й заходить в дім.
Жінка, яка хоче цілуватися, бавиться.
Я бавлюся.
Добре, бажаю тобі гарних снів...
-Ти бачиш, що я роблю? -Грабуєш мене?
Ні.
Ось що робить більшість чоловіків. Вони поспішають з поцілунком.
Але ти - не більшість чоловіків.
Розумієш, секрет поцілунку в тому, щоб пройти 90 відсотків шляху...
а тоді затриматись.
-На скільки? -На скільки буде треба...
аби вона пройшла решту 10.
Добре, 90-10. Зрозумів.
Добре, давай. Розслабся. Твоя черга.
Я дуже гарно провела час, Альберте.
Я теж чудово провів час, Аллегро...
з бородою.
Що таке?
-Я нічого не відчуваю. -Ти про що? Я пройшов 90%.
Я не відчуваю, щоб ти цього хотів.
Слухай, я - Аллегра Коул, жінка твоїх мрій.
Жінка, чиї зелені очі - немов прозорі озера бажання.
Покажи мені магію, Альберте. Покажи мені маг...
-Що це біса було таке? -Показую тобі магію!
Ні, я сказав пройти 90%, а тоді я пройду 10%!
Ти не проходиш усі 100%!
Я саме рот відкрив, Альберте. Ти нетерплячий чортів...
А загалом як воно було?
Вони прийшли разом, танцювали разом і пішли разом.
Він - милий, чимсь схожий на вівчарку.
Як на мене, то він - чарівний.
Але він на побаченні з нею...
-Ти, здається, напружена. -В нас з тобою була домовленість.
Якщо ти запрошуєш Аллегру, ти маєш подзвонити мені.
Саро, я її не запрошувала.
Чесно, я думала, вона ще в Європі.
-Тож ти запросила Альберта? -Ні.
Дивись, тут вказано, що квитки придбав хлопець на ім’я... Алекс Хітченз.
Що?
Автовідповідач.
Привіт, це Сара.
Я лише хотіла подякувати тобі
за... незабутні... враження...
в неділю.
І якщо ти взагалі хочеш знову побачити свою сорочку,
приходь на рибник ринок «Фултон» ввечері, десь о 20:00.
Добре. Бувай.
-Думаєш, він об'явиться. -Так.
Він надто запеклий гравець, аби зупинитися на невдалому побаченні.
Це твій інформатор чи кавалер?
Інформатор.
А звучало, ніби це кавалер.
Ну, так було задумано.
Тож...
виглядає, ніби це кавалер, і звучить, ніби це кавалер, та...
-це не кавалер. -Так. Вірно.
Просто питаю.
Привіт. Я не була впевнена, чи ти отримав моє повідомлення.
Я не був впевнений, чи ти не помилилась номером. Ти, напевно, мазохіста.
Або це, або я дуже хочу тобі помститися.
Гадаю, це твоє.
Дякую. Покладу її в рамку і повішаю на свою стіну ганьби.
Справді? Вже ціла стіна?
Тож що нас чекає?
Коли-небудь був на кулінарній вечірці?
Вони проводяться раз на місяць. Різними шеф-кухарями, в різних місцях.
Ти готувати вмієш?
Спеку я витримати зможу, якщо ти про це.
Добре. Бо он там зі своєю дружиною сидить мій бос.
Цікаво.
Ну, ось яка концепція. Ми платимо за те, що готуємо собі їжу.
А ось інша концепція. Помовч. Це вечір розваг.
Чим довше люди одружені, тим менше вони кудись ходять.
За кілька років ми замуруємося
в квартирі, як персонажі По.
Луїз, а Ви теж працюєте в газетній галузі?
Ні, я - психіатр.
Ну, тоді сьогодні я більше й словом не обмовлюсь.
Саро, ти так і не розповіла,
як пройшов модний показ в «Скай Студіос», на який ти вчора ходила?
Зустріла когось вартого уваги?
Ні.
Справді? Це якось дуже дивно.
-Максе. -Це ти здаєшся дивним.
Ну, я завжди дивний. Тому ти за мене й вийшла.
І тому я взяв тебе за дружину.
До речі, Хітче,
а які саме в Вас наміри щодо нашої прекрасної Сари...
Зажди, знаєш, що? Насправді там дехто був.
Здається, я бачила твоїх друзів Альберта й Аллегру.
-Моїх друзів кого й кого? -Аллегру Коул?
Невже? Звідки Ви її знаєте?
-Я її не знаю. -Тож ти знаєш Альберта?
-Знав. -Ну, в нього були твої квитки.
Тобто, наскільки добре насправді можна знати свого бухгалтера?
Після 15 квітня бачишся з ним знову лише наступного 15 квітня.
Леді та джентльмени, закуска «Сен Жак», припущена в лимонному маслі.
-Комплімент від нашого шефа. -Дякуємо.
Впевнений, вам це сподобається.
Яка смакота.
Я дуже вражена.
-І чим? -Ну, знаєте,
в компанії цих двох люди зазвичай не втримуються
від вихваляння іменами своїх друзів,
а Ви ось зовсім небалакучий.
Так, це дуже гарна риса.
Це справді так. А чому б нам не змінити тему?
-З тобою все гаразд? -Так. Я в нормі.
Тож Сара казала мені, що Ви - консультант, Хітче.
Так, головно з питань маркетингу, дрібної реклами й управління брендами.
Я нічого в цьому не тямлю.
Ніхто не тямить. Тому я й беру так дорого.
З тобою точно все гаразд?
Так, я в нормі. У всіх сверблячка чи то лише в мене?
-Ой, я знаю, що відбувається. -Ні, ні.
Ви думаєте, що я в стресовому стані,
бо намагаюся справити гарне враження,
одночасно через обтяження своїми зобов'язаннями,
намагаючись уникнути всіх цих незручних розмов.
Ні, я гадаю, що у Вас харчова алергія.
-Ого. -Що?
-«Бенадрил». Де «Бенадрил»? -Другий ряд.
-Другий це котрий? -Той, над яким велика цифра «2».
Саро, я в нормі.
-Він точно в другому ряду? -Не знаю.
Справді, все не так серйозно.
«Бенадрил».
-Багато «Бенадрилу». Багато... -Що? Чого ти...
Закуска «Сен Жак». Смерть на листочку!
Давай.
Ще пару кварталів, і ти зможеш лягти.
Зажди, скажи ще раз, хто це співає?
Дівчинко. «Earth, Wind & Fire».
Ага, тоді нехай вони її й співають.
Присягаюся, з льодом було б чудово. Смачно, правда?
Присягаюся, що можу випитати в тебе зараз що завгодно.
Ні.
Я - могила. Неприступна фортеця.
Що спадкоємиця робить з бухгалтером?
Вони йдуть на гру «Нікс».
Ага, Форт Нокс.
Він так сильно її любить!
Я... я впевнена, що так.
Кажу тобі: люди все життя знаходяться в пошуку...
Я б так не сказала.
Сказала б, якби побачила.
Часом дуже важко побачити ліс через дуболомів.
А як щодо тебе? Ти коли-небудь кохав?
Ага.
Але ти про це ніколи не взнаєш.
Так, гадаю, з тебе вже досить цього нектару.
-Ходімо. -Хочу кохати тебе лиш одну ніч
Оце так квартира.
Ти живеш тут сама?
Ага. І мені так більше до душі. А як щодо тебе?
Сусід в мене був ще в коледжі, та й той взяв і одружився на моїй сестрі.
-Справді? -Так, скоро в них народиться дитина.
Дядьку Хітч.
Дякую.
-І як ти почуваєшся? -Добре.
Спокійно.
А що в тебе? Є брати-сестри?
Сестра. Марія. Живе в Вашингтоні.
Молодша, так?
Я почув це по твоєму тону.
Певній притаманній захисній нотці.
Мабуть, так.
Що?
Якось вона ледь не загинула.
Мені було 10.
Ми були...
Ми були на ставку за будинком і каталися на ковзанах...
і вона провалилась під лід.
Тато її витяг...
зробив її штучне дихання.
Найдовші три хвилини в моєму житті.
Так, не сумніваюсь.
Здається, я це все так і не пережила.
Такі речі залишають відбиток.
Як-от коли тут собі безтурботно несешся вперед...
а за мить вже стоїш під дощем і дивишся, як руйнується твоє життя.
Тільки тоді був сніг.
Так. Я й казав про сніг.
Ти казав про дощ.
Про якісь опади.
То з тобою таке сталося?
Нічого настільки драматичного, як потрапляння під лід.
Та, знаєш, воно таки...
безсумнівно...
Залишило шрам?
Так.
Я гадаю, що найкраще просто зовсім не любити, так?
Чи не кататись на ковзанах.
Хітче?
Ти тут?
Саро, яка ти ідіотка! Кретинка! Про що ти в біса думала?
Ти така дурепа, така дурепа! Ніщо тебе не вчить, Саро.
-Коли ти чому-небудь навчишся... -Мені зайти пізніше?
Привіт... Я думала... думала, ти пішов.
Ну, так пішов, але потім повернуся зі сніданком.
Я подумав, це найменше, що я можу зробити.
Я не знав, що ти будеш пити, тож...
взяв велике капучино, лате, чай з бергамотом, а також...
щось з незрозумілою назвою.
Мені чай.
Чай. Так! Я сподівався, що ти це скажеш.
Боже. То ти - в нас жайворонок.
Ну, знаєш, я завжди кажу своїм клієнтам:
«Починай кожен день так, ніби він важливий».
-Овва. Прекрасний день. -Ага.
-Прекрасна дівчина. -Дякую.
Ну, мені в цей бік.
А мені в той.
Дзвякни мені якось.
Ну, по телефону.
Ні, я дуже скоро дзвякну.
Добре.
Я маю йти на роботу.
Бувай.
До побачення.
Аж не віриться, який сьогодні прекрасний день...
ні?
-Що таке, пупсику? -Я - така дурепа.
Не послухала тебе. Пішла на те побачення.
З ким?
Невже в з любителем білизни?
З Венсом Мансоном. Й ти маєш рацію: в такого не могло бути мами.
Так все погано?
Він повів мене до «Скалінателла», й він був таким лагідним та милим.
Наговорив купу зворушливих речей, типу, що йому їжа без смаку,
й він хоче трьох дітей.
І ви переспали.
Ще не бачила, щоб хтось так швидко вдягався.
Кейс, мені дуже шкода.
-Певно, мені судилося померти самотньою. -Ні, неправда.
Ти зустрінеш чудового хлопця з чудовою посмішкою,
і ви об'їдете разом увесь світ.
Так, хто ти, й що ти зробила з моєю найкращою подругою?
Це правда. Він просто тебе ще не знайшов. Але знайде.
А коли він йшов, знаєш, що сказав? «Викуси, Докторе-свахо».
-Що це значить? -Це значить, що він справді існує.
І якщо я його коли-небудь зустріну, сватати йому доведеться лише лікаря.
Це він.
Венсе, це Ви?
Так, вітаю, красуне. -Привіт!
Сара Мелас, кореспондент «Стандарт».
Хотіла б поговорити про консультанта, якого Ви найняли
перед побаченням з Кейсі Седжвік.
Агов, не хочете говорити, нічого. Я все одно про це напишу.
Ви щойно заслужили на фото під заголовком жирним шрифтом.
Що? Клас.
Можу собі лише уявити, як відреагують колеги
по біржі, коли це побачать.
У Вас немає ані доказів, ані фактів.
Я - журналіст світської хроніки, а не Окружний прокурор.
Добре, добре. Скільки Ви хочете, щоб про все це забути?
Я хочу не грошей, а ім’я.
-Не знаю я його імені. -А що Ви знаєте?
Знаю оце.
Все це за паршивий секс.
Задоволені?
Майже.
Ой, ні... щоб тебе...
Це справді необхідно?
Ти свою спину бачив?
Ні, але я бачив свій живіт, і нам, мабуть, слід починати з присідань.
Боже! Бісова мати!
-Алло? -Овва.
Якесь божевілля. Просто почувши твій голос, я вже посміхаюсь.
Як ти?
Все добре, ніби.
Ні, власне, знаєш? Якесь трохи дивне відчуття.
Все добре.
-Чортяка рогатий! -Що то було?
Та це просто... якийсь тип верещить.
Слухай, є який-небудь контекст, за якого ти вважатимеш набряк обличчя
й медикаментозне втручання побаченням?
Ймовірно, немає.
Спробуємо ще раз?
-Що ти там задумав? -Повечеряти, в мене.
Бо очевидно про те, щоб вийти з тобою на люди, не може бути й мови.
Боже! Досить. Ви мені зовсім не подобаєтесь.
Що там таке?
-Заждіть, я встаю. -Та це...
щось типу цілковитого перевтілення.
-Цілковите перевтілення? -На данському ТВ.
Майже закінчили!
В п'ятницю?
Не можу. Обіцяла подрузі піти на швидкі побачення. Ну, задля моральної підтримки.
Але завтра я вільна.
-Чудово. Гаразд, о 8 годині? -Чудово.
-Гаразд. Па-па. -Бувай.
-Бачиш, не так все було й погано. -Боже!
М'яч повернеться в гру після 20-секундного тайм-ауту.
На початку першої чверті «Нікс» виграють в «Ґріззліс» 12-6.
-То он воно все як? -Що саме?
Чудові місця, чудова гра.
Чудове побачення.
Тобто, щось таке.
Мені це схоже на...
-Побачення? -Так.
Так.
Поглянь на неї. Вона така щаслива.
Як отакий хлопець зійшовся з отакою дівчиною?
Так тобі заздрю. Завжди хотіла цьому навчитися.
Правда? Сьогодні твій щасливий вечір. Покажи, що ти вмієш.
Добре. Готовий?
-Господи. Вибач. -Все добре.
«Нікс» чудово розпочали гру...
Гаразд, домовимось так.
Завтра опівдні в зоопарку Центрального парку біля морських левів.
Ні, не хвилюйтесь. Я Вас знайду.
Гаразд. Дякую.
Все гаразд. Вибач, вибач, вибач.
Криворукий.
Ого! Вийшло! Ти навчилась. Ану ще раз.
Поглянь, які вони милі.
Дякую.
Я чудово провела вечір, Альберте.
Я теж чудового його провів, Аллегро.
Добраніч.
Добраніч, Альберте.
-Аллегро? -Так?
Зачекай.
Мені подобаються твої губи.
Ти їм, здається, подобаєшся теж.
Добраніч.
-Є щось? -Поки ні.
Та я зробив кілька чудових фото, як ти гризеш нігті.
Ну, це серйозна історія.
-Наближається. -Справді?
Так. Потискають руки.
Це так чудово. Так вже кортить викрити його.
Обов'язково зроби чітке фото його обличчя.
-Який він з себе? -Високий, темношкірий та гарний.
Базові принципи:
хай там який, хай там коли, хай там котрий.
Я вже не можу!
В Джефа, до речі, вдається грати натурала.
Як давно Ви в неї закохані?
В неї... Близько двох з половиною років.
-Можеш глянути. -Добре.
-Звідки у Вас моя картка? -Від Альберта Бреннамана.
-Чудовий хлопець, правда? -Прекрасний.
Що... Саро... Саро!
-На все добре, Джефе. -Агов, що...
-Звідки у Вас моя картка? -Від Альберта Бреннамана.
-Чудовий хлопець, правда? -Прекрасний.
Ти точно цього хочеш?
А чому ні?
В неділю по дорозі додому Луїз зробила цікаве зауваження.
Вона сказала, що закриті люди бояться...
що їх можуть побачити наскрізь.
Тому вони ховаються за шарами таємничості або гумору.
Йому доведеться ховатися набагато краще, коли це вийде в друк.
Вона говорила про тебе.
Що я маю сказати?
Що він мені подобається? Так, звісно, він мені подобався.
Ну, ось його сорочка.
Чому б тобі не подумати над цим? Подзвониш мені.
Дякую.
-Так. -Папі, тут до тебе Сара Мелас.
Дуже дякую, Раулю. Впусти її. Й припини називати мене «папі».
Чи ж не відрада ти для втомлених очей.
Гадаю, це належить тобі.
Так, вона мене ніби переслідує.
Тож ось вона яка.
Так, вона така.
Бізнес, певно, йде успішно.
Ну, знаєш, має свої зиски.
Не сумніваюсь.
Важкий день?
Можна й так сказати.
А знаєш, що? Можеш просто сісти й розслабитись.
Я про все подбаю.
Іспанське вино!
Які ми уважні!
-Давай я тобі наллю. -Ні, я сама.
-Будеш? -Звісно.
Тож, Хітче.
А звідки в тебе взагалі це прізвисько?
Гадаю, від прізвища.
А за що ми з тобою вип'ємо?
Ніколи не брехати, не красти, не дурити й не пити.
Але якщо мусиш брехати, бреши на благо того, кого кохаєш.
Якщо мусиш красти, кради в недобрих людей.
Якщо мусиш дурити, то дури смерть.
А якщо мусиш пити...
пий в моменти, що перехоплюють подих.
Ти це щойно вигадав?
Відчувай себе як вдома. Я подивлюся, як там різотто.
Ти подивися! Де тут музика?
Отак, отак!
Ним і світло регулюється?
Давай я тобі з ним допоможу.
Оце, це класна штука.
Що ти робиш?
Як саме все відбувається?
Ну, зазвичай спершу вечеря а потім десерт.
Ні, ні. Ні, я про твій успішний бізнес.
Я інтерв'ю не даю.
Та, якщо бажаєш повернутися до нашого вечора, я з радістю сяду й поговорю.
Чудова ідея. Ти починаєш.
Ну, мабуть, я б почав, якби ти не огризалась.
А якщо я тобі скажу,
що я знаю точно, що ти робиш, і як ти це робиш,
і я вважаю це мерзенним!
Знаєш, що? Може, сходимо кудись повечеряти.
Знаю чудовий ресторан морської кухні, куди я тебе з задоволенням поведу.
То вже візьміть тесака, пане м'ясник.
-Може, так і зроблю! -Яка тебе муха вкусила?
Все лікується статтею на першій шпальті.
Тож ось чого ти хочеш?
Статтю про Альберта й Аллегру в своїй гидотній газеті?
-Через тебе про них пишуть! -Ні, через тебе!
Ні, через нього! Бо він подзвонив тобі!
«НЬЮ-ЙОРК СТАНДАРТ» ГАЗЕТА №1
Д-ре Хітч. Послухайте, папі.
Я хочу повести свого партнера Аміра
на наш ювілей в якесь дивовижне місце.
Може, це не Ваш профіль, а, може, й Ваш.
Про що ти в біса говориш, Раулю?
Це ж Ви.
ТРЕНЕР РОКУ!
Чи може цей чоловік завести ТЕБЕ до ліжка Аллегри Коул?
То що, друже, яка вона? Нічогенько?
Яка вона? Я тобі зараз скажу! Вона чудова!
Хіба це не Доктор-Сваха?
-Кажу тобі, це він. -Зовсім на нього не схожий.
-Перепрошую. Ви його знаєте? -Ні.
Я хочу, щоб Ви подивились мені в очі, й сказали, що він Вас не наймав.
Мем, я ніколи раніше в своєму житті не бачив цього чоловіка.
До зустрічі, Тоні.
Тоні? Ти маєш мені дещо серйозно пояснити.
Альберте. Це Хітч. Все гаразд?
Я не зовсім можу зараз розмовляти. Мене трохи відволікають.
Раз, два. На рахунок три.
Жінки залишатимуться на місці.
Чоловіки пересідатимуть ліворуч після сигналу.
В кожного є дві хвилини, всього - чотири.
Тож починайте говорити, як почуєте...
цей гонг.
Буде взаємність, отримаєте номери.
Якщо ні, успіхів наступного разу, гаразд?
Леді, прошу сідати.
Кейс, ти - живе свідчення тріумфу надії над досвідом.
Дякую, що прийшла.
Я знаю, що ідея невдала. Впевнена, це робити тобі хочеться найменше.
Я насправді віддаю перевагу Рахманінову перед важчими композиторами-романтиками.
Та, незважаючи на пангерманізм та антисемітизм,
я все ж мушу визнати своїм улюбленим Вагнера.
Ой, вже.
-Приємно було поговорити. -Дякую. Бувайте.
Бувайте.
-Привіт. -Привіт.
Перепрошую.
Це моє місце.
-Привіт. -Привіт.
-Мене звати Рон. Мені 28 років.
Альберт Бреннаман - хороша людина.
Не так. Альберт Бреннаман - чудова людина.
В мене щойно завершились п'ятирічні стосунки.
Дуже веселюсь на вечірках. Люблю собак...
...а ти ще лютуєш на мене за те, чим я заробляю?
В мене вже є твій номер, тож іди переконуй свою совість?
-Альберт закоханий в неї. -Авжеж. Так само, як Себастіан?
-Якісь проблеми? -Ні, одну секунду.
А що такого ти маєш проти Аллегри?
Нічого.
Моя мета - захищати жінок від таких покидьків, як ти.
Якось я сходив на льодовик.
-Ти навіть мене не знаєш. -І хто в цьому винен?
...сходить сонце, лід буквально починає кришитися.
Аякже. Я... вибачаюсь.
-Ти його знаєш? -Очевидно, ні.
-Ви зайняли моє місце.
Ви насправді... Повірте, я роблю Вам послугу.
Я люблю спорт на відкритому повітрі. Але в залі теж іноді займаюсь.
Певні аспекти моєї роботи потребують анонімності.
А моя робота полягає в пошуку правди.
Правди? Та ти її не розгледиш, навіть якщо впрешся в неї чолом.
Якщо Альберт Бреннаман має постраждати, так і буде.
Чому б тобі не сказати, що тебе так дратує?
-Я чекав, щоб з нею поговорити. -Хочеш присісти?
-Ось, прошу. Гонг! -Дякую.
Перепрошую.
Привіт. Власне, ще рано пересідати. Він...
Я - Алекс Хітченз. Ні, все добре. Продовжуйте.
-Я - Кейсі. -Привіт, Кейсі.
Я працюю в невеличкому видавництві у відділі преси,
хоча це не робота моєї мрії. Та видавництво саме непогане...
Ти обкрутив мене. Ти мною маніпулював.
Ти все про мене розвідав і показав мені підпис мого прапрадіда.
Чекайте. Ви той з острова Елліс?
-То було дуже мило. -Дякую.
Кейс, ти не допомагаєш.
Перепрошую, я мене побачення.
Жінкам не спадало на думку, що чоловік, мабуть, хоче все спланувати,
бо він нервує?
Він не впевнений, що просто підійде до жінки, й вона відповість, якщо він скаже:
«Ти мені подобаєшся.
Подобаєшся. Подобаєшся!»
-Я б сприйняла це добре. -Правда, жінці такого казати не можна.
-Я якось спробував. Закінчилось погано. -Я вже обпікся на цьому.
Саме це ти й зробив і справді мені сподобався!
Я просто не знала, що мене обробляє професіонал.
У нього немає бейджика.
Знаєш, єдиний раз він був щирим чи спонтанним,
коли все пішло геть шкереберть,
або коли був п'яний як чіп.
-Вибачте, що перебиваю. Я Вас знаю? -Ні, я так не думаю.
-Хочеш бачити мене спонтанним? -Звісно, дати тобі «Бенадрил»?
Це насправді трохи відволікає. А в мене вже рік не було мужика!
Просимо вибачення. Чому б вам не повернутися до побачень
чи сходити кудись?
Може, з банку?
Якщо це не спрацює, можете подзвонити йому.
Він зведе Вас з Періс Хілтон.
Заждіть, точно. Ви - Доктор-Сваха, вірно?
-Ви - Доктор-Сваха? -В нас тут якісь проблеми?
Ще й які, величезні! Що я в біса тобі такого зробила?
Я щось пропустив?
Сер, змушений попросити Вас піти.
Може, завалишся до стрипбару зі своїм друзякою Венсом?
Ого... повірити не можу.
Це і є твій інформатор?
Ти сам себе поховав, Алексе.
То ти мене не слухала.
Я почула кожне слово.
Ти - шахрай.
-Ти хитрощами змушуєш жінок... -Трохи розплющити очі,
аби чудові хлопці типу Альберта Бреннамана мали хоч якийсь шанс.
Ні, ні, ні. Я хочу, щоб усі зараз уважно послухали все це.
Бо прямо тут можна...
зрозуміти, чому саме закохуватися настільки в дідька важко.
Сер, ходімо. Негайно.
А Венс Мансон - свиня!
І я відмовився з ним працювати.
Тобі треба перевіряти свої факти.
Саме через таких вилупків, як він, в мене є робота.
Була робота.
І ти йому віриш?
Власне, вірю.
З тобою...
я живий.
-Може, я просто... -Замовкни.
Просто замовкни.
З першої митті я була твоя.
З першої митті твоя.
Без коментарів.
Авжеж ні.
Це... не під... запис.
Я прийшла вибачитися.
Я зробила про тебе висновки, як виявилось, зовсім безпідставно.
І я...
-Гадаю, Кейсі права. Моя найкраща подр... -Не турбуйся. Я без претензій.
Я мала б запитати в тебе. Але часом ти настільки закритий.
Я просто не хочу стати ще однією причиною того, що ти...
Я - з тих людей, котрі зближуються після певного моменту.
І той момент... настав десь тиждень тому.
Я просто хочу сказати, що мені дуже шкода.
І я не хотіла тебе скривдити.
І не скривдила.
Це заспокоює.
Це збулося завдяки тобі!
-Як ти, друже? -Та добре. Ти?
-Що там в тебе? -Оце?
Подумав, якщо моє серце зупиниться, воно не так сильно болітиме.
Вона не передзвонила?
Слухай, хочеш кави?
Прошу, виправ усе.
Немає можливостей, Альберте.
Хочеш чимсь зайнятися? Сьогодні кудись виберемося.
Чесно кажучи, навіть не знав, що можу так почуватися.
Присягаюся, я божеволію.
Я хочу зістрибнути з кожної будівлі Нью-Йорка.
Як бачу таксі, просто хочеться кинутися під нього, бо...
тоді я припиню про неї думати.
Слухай, припиниш. Просто... потрібен час.
В тім то й річ. Я не хочу.
Я чекав усе своє життя, щоб відчути себе таким нещасним.
Якщо це єдиний спосіб зберегти її в серці, тоді...
саме таким я хочу бути.
Ні, не треба. Ти можеш змінитися, адаптуватися.
Ти можеш зробити так, що більше цього не відчуватимеш.
Більше ніколи.
Господи. Значить ти просто нічого не зрозумів.
Все я зрозумів.
Дозволь, я дещо уточню.
Ти продаєш цієї ідеї, але сам не віриш у власний продукт.
-Кохання - це моє життя. -Ні. Це твоя робота.
Агов.
Якщо хочеш стрибнути з літака без парашута, ради Бога.
Але вибач, що не приєднуюсь до тебе.
Справа тут взагалі не в коханні, так?
Ага...
Увесь цей час я думав, це я - боягуз.
-Ти куди? -Стрибну з літака.
Аллегро? Аллегро. Аллегро!
Аллегро!
Таксі! Таксі!
Аллегро! Аллегро!
Таксі! Таксі!
Містере Хітченз.
Міс Коул, дуже Вам дякую, що зустрілися зі мною.
Ви сказали, це питання життя та смерті.
Цей чоловік продав би душу, аби зробити Вас щасливою.
То ким в цій ситуації виступаєте Ви, дияволом?
Моя робота - не обманювати, міс Коул а створювати можливості.
Як на засіданні.
-А Ви б інакше його помітили? -Так.
-Невже? -З часом!
Мабуть.
Звідки Ви все це про мене дізнались?
Ну, Ви добре підготувались.
Наприклад, те, що в пансіонаті мене всі дражнили, бо я не вміла свистіти.
А змусити його танцювати, ніби клоун, бо я теж не вмію танцювати?
Потім сказати йому заляпати сорочку гірчицею,
аби я не почувалася незграбою?
Ви все придумали, так?
Ні... Точно, ні.
Це він такий?
Все це лише Альбертові вибрики.
Це Ви йому дали інгалятор?
Як це? Він не міг Вам його показати.
Він жбурнув ним перед самим поцілунком.
Так, чекайте, це...
це на Вас подіяло?
Це було чарівно.
А що зробили Ви?
Нічого.
Зовсім нічого.
Яка радість.
-Ти це весь час планував? -Привіт, Альберте.
Відплисти на захід сонця з моєю дівчиною?
-Чекай, Альберте... -Альберте! Альберте!
Альберте! Альберте!
-Ти був мені за брата! -Альберте! Альберте!
-Він за тебе просив. -Хто?
Той, кого ти душиш.
-Я кохаю тебе. -А я тебе.
Я дуже кохаю тебе.
Я кохаю тебе.
-Я кохаю тебе сильніше. -Я - тебе сильніше. Справді.
Агов...
я маю тут декуди йти. Тож я...
-Так, хто там? -Хітч.
Можна з тобою поговорити?
Що?
Ледь не вбила мене.
Слухай, я просто захотів зайти... в принципі.
Ось в чому річ.
Я...
Так дивно. Мені ніхто, знаєш, з-за дверей не підказує:
«Прикрий рота». Я - ніби...
Бо я... знав, що колись я буду...
знаєш, на цім самім місці. Та я думав, що...
Знаєш...
все б вийшло нагору, але ніби...
Щось в мене не в'яжеться.
-Ми можемо закрити двері? -Що?
Пробач. Просто... можемо... мені просто треба...
-Ти серйозно? -Ні, просто ось так.
Чого ти хочеш, Хітче?
Тебе.
Через цілу купу причин, які мені ні про що не говорять.
Тобто, що, в нас було три побачення?
Бачиш, оце й безумство.
Оце й безумство, бо я знаю.
Я знаю глибоко...
десь тут, ось в цьому місці...
що я просто я знаю...
що я хочу...
я хочу бути... нещасним.
Таким, по-справжньому нещасним.
Бо, знаєш, якщо так потрібно, аби я був щасливим... тоді...
Зажди, щось воно не те вийшло.
Та що це в біса з тобою?
-Нічого! -Ні, не з тобою.
Я з собою розмовляю.
-Алекс Хітченз, Том Реда. -Привіт.
Я віднесу це в машину.
Може, все так, як ти казав.
Нам просто варто кожному піти своїм шляхом, і тоді все в нас буде добре.
А якщо добре мене не влаштовує?
А якщо я хочу надзвичайно?
Такого не буває.
Я боюся не менше ніж ти, Саро.
Але я стою прямо тут, і прямо зараз настав наш час.
А що було раніше?
Саро, я - це я. Коли в нас щось виходило з першого разу?
А я - реалістка, і я знаю, що кохання робить з людьми.
-Ні, не знаєш. -Ключі... Ключі.
Ось, будь ласка. Сюди.
Я не знаю, хто це, й мені начхати.
Та я точно знаю, що він ніколи не матиме до тебе таких почуттів, як в мене.
-Ти вмієш перемикати передачі? -Замовкніть, обидва!
-В тебе все гаразд? -Так. Все добре.
В тебе ніколи не буде все добре, як і в мене!
Мабуть, я за кермо.
Ти що смерті шукаєш?
-Якщо так потрібно. -Саро, що сталося?
-Він стрибнув на машину. -Чому?
Бо саме так вчиняють люди.
Стрибають... сподіваючись на Бога, що вміють літати.
Бо інакше...
ми просто впадемо каменем...
запитуючи себе під час падання:
«Якого біса я стрибнув?»
Але ось я, Саро, падаю.
І є лише одна людина, яка вселяє в мене відчуття, що я вмію літати.
Це ти.
Тож я тобі ніби подобаюсь?
Ні.
Я кохаю тебе.
Я кохаю тебе, і я зрозумів це з першого...
Якщо я скажу те саме, то прозвучить так по-дурному.
Саро.
Це хлопець, про якого я тобі розповідала. Хітче, це моя сестра Марія.
А це її чоловік Том.
Її чоловік.
Де Ваш кавалер?
В мене його немає.
Знаю. Це шокує.
Господи, Господи! Господи, Господи!
З Вами усе гаразд?
Бабуню, що сталося?
Ця юна леді врятувала мені життя.
Запроси її та танець.
Ну, якщо наполягаєш.
-Я - Кейсі. -Чарльз Веллінгтон.
-Ой, а це... -Забудь. Йди вже.
Базові принципи:
їх немає.
КІНЕЦЬ
Переклад субтитрів: Віталій Рисюк