tidigare
Ett år senare...
Jag har varit chef i ett år och gifter mig imorgon eftermiddag.
-Det blir kul att träffa alla igen. -Hur är det i Austin?
-Hur går det med Athlead? -Jag stortrivs. Det heter Athleap nu.
Jag höll tal på Cornells avslutning.
De bjöd in mig på skämt, men det gick enormt bra.
-Det blev nog succé. -Angela är kidnappad!
Gamle gode Mose. Han fixade en rituell brudkidnappning.
Vad --- är det för fel på dig, din ---!
Erin, det jag tyckte var mest gripande med dokumentären
var jakten på din biologiska mor.
Dwight, jag kan inte vara där för dig.
-Tänk att du kom ändå! -Som flickan sa.
Vad mycket lera. Tänk om jag hade haft mina Jimmy Choo på mig.
-Jag sparade just 600 dollar åt dig. -Tack, raring.
-Kelly! Du är här! -Hej, Ryan.
-Vems bebis är det? Är du barnflicka? -Nej, den här lille killen är min.
Min tjej gick ut en dag för att köpa en ny laddare till sin e-cigg.
Och hon kom aldrig tillbaka. Hur typiskt som helst.
Ravi, kolla in den söta bebisen. Ravi är barnläkare.
-Vissa av hans patienter är asfula. -De är för tidigt födda, älskling.
Trevligt att ses, Ryan.
-Du kanske har för höga klackar. -Jag låg i en baklucka i tre timmar!
Tack för att du inte låste dörren, Phyllis!
Förlåt, Phyllis. Du kunde inte veta. Bara jag når altaret, så...
Jag ser till att du kommer dit. Det kan du lita på.
Enligt Schrute-tradition står paret i sina egna gravar
som en påminnelse om att det är enda utvägen från det de ska göra.
Jag hajar grejen, men varför är gravarna inte djupare?
"Stå upp, min älskade, du min sköna, och kom hitut.
Ty se, vintern är förbi, regntiden är förliden och har gått sin kos.
Tiden att sjunga har kommit.
Och turturduvans röst hörs i vårt land.
Låt mig se ditt ansikte, låt mig höra din röst.
Ty din röst är så ljuv, och ditt ansikte är så täckt."
Ni är härmed make och hustru.
Tack för att ni kom, mina damer och herrar.
Ta med era höbalar till mottagningen, där de blir sittplatser.
Hökrokar finns i mittgången. Det är bara att hugga in.
Allesammans!
-Var lärde du dig att dansa så där? -Jag har jämt varit bra på att dansa.
Ravi, Drake har nåt utslag
och är varm också.
-Kan du kolla honom? -Jodå - Mår du dåligt, gubben?
-Ska vi gå in? -Tar du det? Jag är seg och törstig.
-Ska du inte med in? -Skärp dig. Bebisen har feber.
-Är det inte sånt du lever för? -Tack ska du ha, Ravi.
Det här är jättebra för mig och för Drake.
-Drake såg faktiskt rätt sjuk ut. -Ingen fara.
Han sög på en jordgubbe och han är allergisk. Jag behövde prata med dig.
Utlöste du en allergisk reaktion i ditt barn för att prata med mig?
Michael har så många bilder på sina barn att han har två telefoner
med två abonnemang. Han är så glad att han har ett familjepaket.
-Jag har saknat dig. -Detsamma.
Många tror att Stanley Hudson är en surgubbe.
Skulle en surgubbe göra nåt sånt här?
Det är jag.
-Jag älskar dig. Vår kärlek är evig. -Vi rider in i solnedgången!
Äntligen har jag lärt mig ta ansvar.
Har nån sett Ryan eller Kelly?
Jo! De stack ihop för ett tag sen.
Kelly ville att du skulle ta bebisen, så de kunde börja ett nytt liv ihop.
Nu räcker det. Ring barnavårdsnämnden om en övergiven bebis.
De hittar en bättre förälder än Ryan på nolltid.
Kevin? Jag kan hjälpa dig med det där.
Jag kan hitta nån att älska den där vackra pojken som han förtjänar.
-Du, det här är bättre. -Ja, det är det.
Ja, det är väldigt bra. Det är det!
Om Ryan vill ha tillbaka sin bebis kan han hitta mig nånstans i Europa.
Eller hur?
Det är som om alla mina barn blev vuxna och gifte sig med varann.
Det är alla föräldrars dröm.
-Hej då. Lycka till. -Det är efterfest på lagret.
Jo, det låter rätt trist. Inget personligt.
-Ska du med? -Jag ska nog lägga mig tidigt.
-Klockan är bara sex. Kom igen. -Du måste med, Toby.
-Kom igen, Toby. -Jag kikar väl förbi.
-Jag måste ta av mig min klänning. -Jag måste ta av mig min.
-Förlåt, Pam. -Vad är det som händer?
-Varför är ni kvar? -Förlåt. De var en timme sena.
-Vad är det som händer? -Okej...
Senaste året har varit toppenbra, du har varit toppen och...
Jag vet att du fick offra nåt för mig, men det ska du inte behöva.
Jag tänkte att om vi fick ett bud
så skulle jag kunna komma till dig med en stor Jim-gest.
Och då visa hur mycket jag älskar dig och att jag tror på din framtid.
-Hur länge har du visat huset? -Två månader.
Så det är därför det är så städat! Hade du tänkt göra det utan mig?
Du köpte huset utan mig, så jag tänkte sälja det utan dig.
Okej. Vart ska vi flytta, då?
-Austin, kanske? -Du behöver inte göra det för mig.
Jag gör det för vår skull.
-Vi tar det. -Ett ögonblick.
De senaste månaderna har varit så viktiga...
-Förlåt. Vad sa du? -Vi vill köpa ert hus.
-Vill du göra det? -Det vill jag.
-På allvar? -Ja, på allvar!
Du, Darryl...
Va?
-Tuff. -De är bara för tv-cheferna.
Jag donerade 50 dollar till reklamfri tv för att få den här.
Kan jag få er uppmärksamhet?
Jag fick mitt första konstuppdrag förra året, en väggmålning åt firman.
Jag valde att illustrera papperets historia.
Sen sprejade nån en massa rumpor på den.
Så då fick jag börja om, men det löste sig till det bästa.
För jag tycker att jag målade
det bästa: allas vår historia.
Den tillägnar jag dig, Jim. - Sätt igång!
Vi tar ett foto framför väggmålningen alla tillsammans.
Jag menade egentligen bara alla från kontoret.
Bra. Bara några tiotal till.
Le, allesammans!
Jättebra, det räcker. Tack ska ni ha.
-Jag behöver nåt att dricka. -Det gör vi allihop.
Jaha. Toppen.
Dunder Mifflin, det här är Pam.
Tyvärr, Jim Halpert har slutat.
Jag såg inte hela dokumentären. Det gjorde för ont efter ett tag.
Jag ville bara skrika på Pam. Det tog mig så lång tid att göra vissa saker.
Det är svårt att acceptera att jag valde bort lyckan i så många år.
Jim satt inte ens två meter bort, och det tog mig fyra år att hitta honom.
Det vore toppen om folk såg serien och lärde sig av mina misstag.
Inte för att mitt liv är tragiskt. Jag är väldigt lycklig nu...
Det skulle bara kännas så bra i hjärtat
om nån såg det här och hon sa till sig själv:
"Var stark. Lita på dig själv. Älska dig själv. Övervinn din rädsla."
"Satsa på det du vill ha, och gör det nu. Livet är inte så långt."
Om det är en sak jag har lärt mig av den här upplevelsen
så är det att om man filmar folk tillräckligt länge
så kommer de att göra något dumt.
Så mänsklig är naturen!
-Hej på er. -Hej!
-Ska ni inte på smekmånad? -Imorgon. Vi vill umgås med er.
När kommer vi nånsin att vara samlade här igen?
J, P & D, tre amigos. Det värmer i hjärtat.
När jag kommer tillbaka kan vi väl ha konferensrumsmöte för skojs skull?
-Vad var det där för menande blick? -Vi kanske borde ta ett snack.
Kom, ni måste se det här.
Ni sitter säkert och undrar vad ni
ska bli kända för. Ni ska veta...
-Jag är redo nu, Athlead växer... -Athleap.
Jim kan bara fortsätta.
Vi kommer tillbaka på besök, men nu borde vi nog...
-Nej, ni får sparken bägge två! -Låt det inte sluta så.
Såja, det är för avgångsvederlaget.
Ni kan inte få mer än en månadslön per år ni jobbat.
-Tack, Dwight. -Och om du nånsin är i Austin...
För vad? Konsten, musiken, det otroliga utelivet? Nej tack.
Men om ni är i krokarna har ni alltid sovplats.
-I min lada. -Där satt den.
Kommer jag överens med mina kollegor?
Nå, jag har inga kollegor längre. Jag har underordnade.
Kommer jag överens med mina underordnade? Få se...
Min leverantörskontakt Meredith Palmer
är den enda jag känner som vet hur man headbangar till Motörhead.
Oscar Martinez, min revisor, är min sons gudfar.
Angela Schrute, min förra revisor, är nu min hustru.
Min toppsäljare Jim Halpert var min best man.
Och kontorsansvariga Pamela Beesly-Halpert är min bästa vän.
Så, jo. Jag tycker nog att jag kommer bra överens med mina underordnade.
Ni kanske tycker synd om mig, men jag tycker synd om er.
För ni ska ju lämna Cornell! Så säg det ihop med mig:
Jag kan visst sitta här och gråta!
-Det gjorde du bra. Riktigt bra. -Tack, pappa...Darryl.
Här på Dunder Mifflin tänkte jag så mycket på mina gamla vänner.
Alltså min a cappella-grupp från college.
Det underliga är att nu är jag där jag vill vara.
Jag har drömjobbet på Cornell.
Och ändå tänker jag bara på mina gamla kompisar.
Fast nu är det de som jag fick här.
Om man ändå kunde veta att det var den gamla goda tiden
innan den var slut.
Det borde nån skriva en låt om.
Jaha...
Jag träffade en vän idag Det var länge sen
Vi hade glömt varandras namn
Men det spelade ingen roll för inuti
var känslan ändå kvar
Tänk att gå tillbaka och se en inspelning av ditt liv.
Man kan se sig själv förändras och begå misstag.
Och växa upp.
Man kan se sig själv bli kär, bli make...
Bli pappa...
Det gav ni mig,
och det är en fantastisk gåva.
Jim, minns du flunkerton på kontorsolympiaden? Det var suveränt.
-Tack, Phyllis. -Jag har kvar min medalj.
-Äger du ens en madrass? -Nej, men medaljen har jag kvar.
Oscar? Oscar...
-Jag tror att jag är gay. -Varför säger du det?
-Jag är bara så känslosam. -Du är inte gay.
-Nej, men skälet kanske... -Du är inte gay.
Ansikten jag känner igen
De skiner så bekant
Jag måste nog ha känt dem någon gång förut
Hur lyckades ni? Hur kunde ni fånga precis hur det var?
Vad vi kände, att vi fick varann att skratta och hur vi klarade dagarna?
Hur gjorde ni? Och hur fungerar kameror?
Det känns så godtyckligt. Jag sökte
jobb här eftersom de anställde folk.
Jag valde ett ledigt skrivbord längst in, men...
Hur man än når dit och var det än är
så har människor en mirakulös förmåga att göra det till sitt hem.
Då kör vi.
Jag är glad att ha fått dela min usla historia
med de som tror de är ensamma om att ha skitit i dokumentförstöraren.
Du är inte ensam, syster. Vi tar en öl nån dag.
Jag är glad att det filmades så att jag kan minnas alla och vad vi gjorde.
Här har jag jobbat med papper i alla år och aldrig skrivit ner nåt.
Jag sålde papper här i tolv år.
Jag pratade med kunder om mängder och olika sorters kopiatorpapper.
Även om jag inte älskade varenda minut...
...så har jag det här jobbet att tacka för allt jag har.
Det här dumma, underbara...
...trista, fantastiska jobbet.
Jag tyckte att det var skumt att ni valde oss att göra en dokumentär om.
Men på det hela taget var en pappersfirma som Dunder Mifflin
ett jättebra ämne för en dokumentär.
Det finns mycket skönhet i vardagliga saker.
Det är väl det som är grejen?