Це історія про те, як я загинув.
Та не хвилюйтесь, це дуже цікава історія і взагалі навіть не про мене.
Це історія про дівчину на ім`я Рапунцель.
РОЗШУКУЄТЬСЯ - ЖИВИЙ чи МЕРТВИЙ - Флін Козир - ЗЛОДІЙ
І починається вона з сонця.
Колись із неба впала краплинка сонячного світла.
І з тієї краплинки сонця виросла чарівна золота квітка.
Вона мала властивість зцілювати хворих та поранених.
Бачите цю стару? Її варто запам`ятати.
Вона себе ще покаже.
Минули століття,
і далеко за морем постало королівство.
Правили там король із королевою, яких любив народ.
Королева от-от мала народити.
Але захворіла.
Тяжко захворіла.
Їй лишалося недовго,
а в такому випадку люди зазвичай чекають на диво.
Отже, всі почали шукати чарівну золоту квітку.
Я ж казав, вона себе ще покаже.
Замість ділитися даром сонця,
ця жінка, Матуся Готель, приховувала його цілющу силу,
щоб самій лишатися молодою сотні років.
Для того їй досить було заспівати чарівну пісню.
Сяйво лий своє,
силу віддавай.
Молодою знов
зроблюся я нехай.
Зроблюсь нехай.
Ви зрозуміли суть. Співає до квітки й молодіє. Страшно?
Ми знайшли її !
Чари золотої квітки зцілили королеву.
Народилася принцеса, дівчинка з чудовим золотим волоссям.
Підкажу вам, це Рапунцель.
На честь її народження
король із королевою запустили в небо летючий ліхтарик.
Тієї миті все було чудово.
А потім усе скінчилось.
Сяйво лий своє,
силу віддавай.
Молодою...
Готель прокралася в замок, викрала дитину
і безслідно зникла!
У се королівство шукало принцесу, але марно.
Серед темного лісу у високій вежі
Готель ростила дівчинку, як рідну.
Молодою знов
зроблюся я нехай.
Зроблюся я нехай.
Готель знайшла собі нову чарівну квітку,
та цього разу потурбувалася, щоб сховати її надійніше.
Чому мені не можна вийти надвір?
Бо там дуже небезпечний світ,
повний злих та корисливих людей.
Будеш тільки тут, у безпеці.
Ти розумієш, квітко?
Так, матусю.
Але стіни вежі не могли сховати все.
Щороку в день її народження
король із королевою випускали в небо тисячі ліхтариків,
сподіваючись, що колись їхня зникла принцеса повернеться.
"WаІt Dіsnеу РІСТURЕS" ПРЕДСТАВЛЯЄ
Напевне, Паскаль сховався не тут.
Попався!
22 на мою користь. Пограємо до 45-и?
Гаразд. Що ти хочеш робити?
Ні. Я так не думаю. Мені тут подобається, і тобі теж.
Облиш, Паскалю. Нам тут не так уже й погано.
Заплутана Історія
Кожного дня о сьомій завжди встаю я
І для початку в мене мітла в руках.
Я прибираю, мию, перу, прасую -
Півгодини пролине і вільна, як птах.
А потім я книжки читаю пачками,
Малюю те нове, що в мріях бачу я.
Гітара, плетиво, готую всячину,
Та це не те, що я бачу в снах.
Після обіду пазли і дартс, бісквіти,
Пап`ємаше, балет, шах і мат швидкий,
Глина, черевомовлення, свічі лити,
Кілька вправ, щось підправ, Десь залізь, щось поший.
Уже читала все, та знов читатиму.
Я стіни розпишу, якби ще знати, де.
А потім коси я свої чесатиму.
І так щодня у цій вежі я.
І все себе я питаю, питаю, питаю -
Де ж воно, те життя?
А завтра ніч
уся спалахне,
Я не діждусь,
поздоровте мене.
От би туди,
де небо в вогнях.
Я вже доросла.
За вікном - незнаний шлях.
Овва! До такого краєвиду легко звикнути.
Козир, давай!
Хвилинку. Так. Я вже звик. Хлопці, я хочу замок.
Зробимо справу, купиш собі замок.
- Алергія? - Так.
Стій! Зачекай!
У являєте мене у власному замку? Бо я дуже уявляю.
Стільки всього побачили, а лише 9-а ранку!
Панове, це епохальний день!
Ну от! Це епохальний день, Паскалю.
Я нарешті зроблю це. Я попрошу її .
Рапунцель!
Спусти свої коси!
Час настав!
Я знаю. Давай. Щоб вона тебе не побачила.
Рапунцель! Я постарію тут унизу!
Зараз, матусю!
Привіт. Із поверненням додому, матусю.
Рапунцель, як же ти мене
кожного божого дня витягаєш нагору?
Це ж так виснажливо, люба.
Це дрібниці.
То чому ж ти так довго?
Люба, я жартую.
Гаразд.
Мамо, як ти знаєш, завтра в мене особливий день...
Рапунцель, поглянь у дзеркало.
Знаєш, кого я там бачу?
Молоду, впевнену юну красуню.
Поглянь, я й тебе там бачу.
Я жартую. Не сприймай усе так серйозно.
Гаразд. Матусю, як я сказала, завтра...
Рапунцель, матуся трішечки стомилась.
Заспіваєш мені, люба? Потім поговоримо.
Звісно, матусю.
Сяйво лий своє, силу віддавай.
Молодою знов зроблюся я нехай.
Тіло онови. Старосте, щезай.
Молодою знов зроблюся я нехай.
- Рапунцель! - Отже, матусю,
я казала, що завтра важливий день, а ти не сказала ні слова.
То я скажу - мій день народження!
- Ля-ля! - Ні-ні-ні. Не може бути.
Я дуже добре пам'ятаю. Твій день народження був торік.
Тим і особливі дні народження. Вони бувають щороку.
Матусю, на 1 9-річчя я хотіла б попросити...
Насправді на цей день народження я хочу...
Власне, я хочу цього вже не перший рік...
Рапунцель, припини мимрити.
Ти знаєш, як я не люблю, коли мимрять. Буль-буль-буль.
Це так дратує! Я жартую. Ти чудо.
Я так тебе люблю, люба.
Я хочу побачити летючі вогні.
Що?
Я сподівалася, що ти поведеш мене подивитися на ці вогні.
Ти про зірки.
У тім то й річ.
Зорі я наносила карту, вони незмінні.
А це з'являється щороку в день мого народження, мамо.
Лише на мій день народження.
І я просто відчуваю, що ці вогні - для мене.
Мені треба їх побачити, матусю.
Не з вікна, а на власні очі.
Я мушу дізнатися, що це.
Тобі закортіло вийти звідси? Чому, Рапунцель...
Глянь на себе - ти немов стеблина.
Пагонець маленький, колосок.
Знаєш ти, чому ми тут, дитино.
- Так, але... - Правильно.
Не впав... щоб жодний волосок твій.
Знала я завжди - цей день настане.
І пізніше краще, ніж раніш.
Може, колись.
Шш! І не злись.
Мамі видніш.
Мамі видніш. Мама краще знає
Про усі страхи життя.
Мамі видніш.
Мама не пускає Дороге своє дитя.
Присягаюся.
Лиходії там і кущі отруйні,
Там канібалізм, чума.
- Ні! - Так.
Злі павуки. З іклами вампіри.
Все, не можу, я вже плачу.
Мама свою захистить дитину,
Без ножа її не ріж.
Скажем прямо - слухай маму,
Мамі видніш.
Мамі видніш. Мама завжди права,
Ти без неї пропадеш.
Боса, а ще гірш, ти така незграба,
Що там дня не проживеш.
Донечко моя, ти ж така невміла.
І від мрійниці щось, мм, є.
Плюс, вибачай, ти трохи ожиріла.
Хто, крім мами, скаже правду.
Мама тобі друг, мама допоможе.
Тож пообіцяй скоріш...
- Рапунцель? - Так.
Більше ніколи не проси про те, щоб вийти з вежі.
Так, матусю.
Я тебе так люблю, люба.
Я люблю тебе дужче.
А я ще дужче.
Тому, панно,
будь слухняна,
Мамі видніш.
Бувай! Скоро повернуся, квітко!
Я чекатиму.
РОЗШУКУЮТЬСЯ - ЖИВІ чи МЕРТВІ. Брати Зарізяки - ЗЛОДІЇ
Ні.
Це жах. Найжахливіший жах.
Це просто жах.
Хіба в мене такий носяра?
То й що?
Вам казати легко. Ви такі шикарні.
Гаразд. Так. Підсадіть мене, а я витягну вас.
Спочатку віддай сумку.
Невже після всього, через що ми пройшли разом, ви мені не вірите?
Боляче.
Тепер витягай нас, красунчику!
Вибач, руки зайняті.
Що?
Козир!
Повернути сумку за будь-яку ціну!
Так, сер!
Тепер він наш, Максимусе.
Ну ж бо, шкапо! У перед!
Ні.
Припини! Годі! Віддай!
Нарешті ми самі.
Гаразд. У мене в шафі якийсь чоловік.
У мене в шафі якийсь чоловік.
У мене в шафі якийсь чоловік!
То я не можу захистити себе, матусю?
Скажи це моїй сковорідці.
Рапунцель!
Спусти свої коси!
Хвилиночку, матусю!
У мене є великий сюрприз!
У мене теж!
Гадаю, мій сюрприз більший!
Я сумніваюсь.
Я принесла пастернак. На вечерю зварю супчик із фундуком.
Твій улюблений. Сюрприз!
Матусю, я маю дещо тобі сказати.
Рапунцель, ненавиджу залишати тебе після сварки.
Особливо, коли я ні в чому не винна.
Я багато думала про те, що ти казала.
Сподіваюся, ти не про зорі.
Про " летючі вогні" , так, я веду до цього.
Бо я думала, що ми цю тему вже закрили, сонечко.
Ні, матусю, ти не розумієш.
Ти гадаєш, я не дам собі там ради.
Я знаю, що ти не даси собі там ради.
- Але послухай... - Тему закрито.
- Повір мені! Я знаю, що... - Рапунцель.
- Ну чому ж ти! - Годі про вогні!
Ти ніколи не вийдеш із цієї вежі! Ніколи!
Чудово. Тепер мама погана.
Я хотіла сказати, матусю, що...
Я вже знаю, що хочу на день народження.
Що?
Нову фарбу.
Фарбу з білих мушель, яку ти колись приносила.
Це хтозна-де, Рапунцель. Майже три дні ходу.
Я подумала, що це розумніше, ніж зорі.
Ти точно не пропадеш тут сама?
Я знаю, що тут я в безпеці.
Я повернуся за три дні.
Я так тебе люблю, доню.
Я люблю тебе дужче.
А я - ще дужче.
Гаразд.
Це волосся?
Пручатися марно.
Я знаю, чому ти прийшов, і я тебе не боюся.
Що?
Хто ти такий? І як знайшов мене?
Хто ти такий і як знайшов мене?
Я не знаю ні хто ти, ні як тебе знайшов.
Дозволь сказати...
Привіт.
Як ся маєш? Я - Флін Козир.
Як житуха?
Хто ще знає, де я живу, Фліне Козир?
- Слухай, білявко. - Рапунцель.
Будь здорова. Коротше.
Виникла непроста ситуація. Я блукав собі лісом.
Набрів на твою вежу та...
Де моя сумка?
Я її сховала. Там, де ти ніколи не знайдеш.
У горщику, так?
Скільки можна?
Тепер ти її точно не знайдеш.
То навіщо тобі мої коси? Відрізати?
- Що? - Продати?
Ні! Єдине, чого я хочу від твого волосся -
щоб воно мене відпустило, буквально.
Стривай. Тобі не потрібне моє волосся?
На біса воно мені здалося?
За мною гналися, я побачив вежу і видерся на неї .
- От і все. - Ти кажеш правду?
Так.
Я знаю. Хтось має мене відвести.
Я теж думаю, він каже правду.
Іклів у нього немає. Хіба в мене є вибір?
Гаразд, Фліне Козир, я пропоную тобі угоду.
- Угоду? - Дивися сюди.
Ти знаєш, що це таке?
Ти про летючі ліхтарики на честь принцеси?
Ліхтарики? Я знала, що це не зорі.
Завтра ввечері
усе небо запалає цими ліхтариками.
Ти проведеш мене до цих ліхтариків
і повернеш додому.
Лише тоді я віддам тобі твою сумку.
Ось така угода.
Так.
Це неможливо.
На жаль, наразі ми з королівством не дуже ладнаємо,
тож я тебе нікуди не доведу.
Щось принесло тебе сюди, Фліне Козир.
Називай це, як завгодно -
- фатум, доля... - Кінь.
Я прийняла рішення повірити тобі.
У край помилкове рішення.
Але в такому разі повір і ти мені.
Можеш розібрати хоч усю вежу, цеглину за цеглиною,
але без мене ти ніколи не знайдеш свою дорогоцінну сумку.
Давай по порядку.
Я веду тебе до ліхтариків, потім - назад додому,
і тоді ти мені віддаєш сумку?
Я обіцяю.
А коли я обіцяю що-небудь, завжди дотримую слова.
Завжди.
Гаразд, послухай. Я б до цього не вдавався,
але ж ти не залишила мені вибору.
Важка артилерія.
Сьогодні, мабуть, не мій день, зазвичай це діє.
Гаразд, я відведу тебе до ліхтариків.
Справді?
Ой.
По артилерії .
Ти йдеш, білявко?
Переді мною світ без кінця і краю.
Вабить і кличе ця далечінь мене.
Як мені бути, я і сама не знаю.
Можна? Ні. А вогні?
Тут і трава й земля такі, як мріялось.
Обвіяв вітерець неначе віялом.
Невже таке насправді я затіяла?
І можна гратись, стрибати,
Ганяти, скакати?
Хай серцю у грудях Затісно аж буде.
Я хочу кричати.
Повинно початись Врешті моє життя.
Не можу повірити, що я це зробила!
Не можу повірити, що я це зробила.
Матуся просто розлютиться.
Не біда. Вона ж ніколи про це не дізнається, так?
Просто жах. Це ж уб'є її .
Це так весело!
Я погана донька. Повертаюся назад.
Я нізащо не повернуся назад!
Я нице створіння!
Найкращий день мого життя!
Знаєш, важко не помітити
в тобі якусь внутрішню боротьбу.
- Що? - Я бачу лише фрагменти.
Мати над тобою труситься, заборонена подорож. Це серйозно.
Та я заспокою твоє сумління. Це частина дорослішання.
Трішки непокори, маленька пригода - це нормально. Навіть корисно.
Думаєш?
Я знаю. Не бери дурного в голову, повір мені.
Хіба мати це заслужила? Ні.
Хіба це розіб'є їй серце чи розчавить їй душу? Атож.
Але ти просто мусиш це зробити.
"Розіб'є їй серце" ?
- Навпіл. -"Розчавить їй душу" ?
Як ягоду.
Це точно розіб'є їй серце. Ти правий.
На жаль, правий. От лихо.
Гаразд. Не віриться, що я кажу це, але угода скасовується.
- Що? - Так, і не дякуй.
Зараз я відведу тебе назад додому. Сковорідка, жаба.
Я заберу сумку,
твої стосунки з матір'ю , засновані на взаємній довірі, поновляться,
і вуаля, ми розійдемось, як у морі кораблі.
Ні. Я мушу побачити ліхтарики.
Облиш! Ну що мені зробити, щоб ти віддала сумку?
За цим скучив?
Це лиходії ? Головорізи? По мою душу?
Спокійно. Він може відчути твій страх.
Вибач. Мабуть, це нерви.
До речі, лиходіїв і головорізів нам і справді краще було б уникати.
Так, воно було б краще.
Хочеш їсти? Я знаю прекрасний заклад.
Де?
Не скажу. За запахом упізнаєш.
Це кінь з палацу.
А вершник де?
Рапунцель!
Рапунцель! Спусти свої коси!
Пам'ятаю, що це було десь тут.
Ось воно! "Швидке Каченя" .
Не бійся. Заклад пристойний. Сподобається.
Якщо ти злякаєшся, нам доведеться відмовитися від усього.
- Я люблю каченят. - Клас!
Гарсон, найкращий столик, будь ласка!
Чуєш запах? Глибоко вдихни його носом.
Набери повні легені. Чим тобі пахне?
Мені чути немитим тілом, дуже давно немитим тілом.
Не знаю, чому, та разом чути дечим коричневим. А тобі?
Багато волосся.
Відрощує. Це в тебе кров на вусах?
Білявко, глянь, у цього дядька кров на вусах!
Отакої , це ж треба скільки крові!
Щось ти недобре виглядаєш. Мабуть, краще відвести тебе додому та й усе.
Думаю, варто було б. Це п'ятизірковий заклад.
Якщо тобі тут незатишно, то сиділа б собі у своїй вежі.
РОЗШУКУ ЄТЬСЯ ВИНАГОРОДА - 1 0 000 ЗОЛОТИХ
Це ти?
- Знущаються, як можуть. - Звісно, це він.
Грено, гукни охорону.
За винагороду куплю собі новий гак.
- Я теж небагатий. - А як же я? Я вбогий!
Назад!
- Моє! - Стійте, негідники!
- Може, домовимось! - Відпустіть його!
Панове, стійте!
Пустіть мого провідника! Лиходії !
Не в ніс!
Поставте його!
Я не знаю, де я, і він має повести мене подивитися на ліхтарики,
бо я мрію про це все життя!
Що ви за люди! Невже ніхто з вас ніколи не мріяв?
Я мріяв раз.
Я недобрий і зловмисний, Усміхнусь - молочне скисне,
Відправив на той світ людей багато.
Я калічити мастак І страшезний маю гак,
Та мрію на фортепіано грати.
У явіть лише, на сцені я і Моцарт -
Знаєте, це вам не мордобій.
Небезпечно це, я знаю, Коли Баха я лабаю.
Дякую!
Людині важко вижити без мрій.
Живи і мрій. Живи і мрій.
Я насправді не жорстокий і не злий.
Хай люблю ламати кості, Та роблю я це без злості,
Не мислю я свого життя без мрій.
Я негарний уродився, Чиряк ось нарядився,
І кольором обличчя я не вдався,
По шість пальців на ногах, Воло, шнобель, словом, жах,
Та я б оце узяв і закохався.
У явіть, як я катаю гарну кралю
В човнику по річечці малій.
Згоден я, що я мерзота, Та кохати все ж охота,
Людині важко вижити без мрій. Живи і мрій.
- Живи і мрій. - Живи і мрій.
І я вірю у білет щасливий свій.
Моя пика всіх лякає,
Та душа моя співає.
Не мислю я свого життя без мрій.
Тор колись хотів флористом стати.
Гюнтер декорує інтер`єр.
- Ульф міміст у нас. - Аттила-пекар - просто клас.
Цей би плів, той би шив, Третій би ляльок водив.
А Влад фанат єдинорогів глиняних.
- Ну а що в тебе? - У кого, в мене?
Яка в тебе мрія?
Ні-ні-ні. Перепрошую, хлопці. Я не співаю.
Мрії в мене, як і ваші,
Доросліші, хіба що.
Я хочу жити десь над теплим морем,
Десь на острові, який Буде мій і тільки мій,
А навкруги щоб грошей цілі гори.
- Живи і мрій. - Живи і мрій.
Хочу бачити ліхтариків я рій.
І радію я безмежно, Що покинула ту вежу.
Як ви усі, не можу я без мрій.
Живи і мрій. Живи і мрій.
Ми усі у ситуації одній.
Тут кожний свій.
- Ми брутальні... - ...всі...
- ...садисти... - ...невиправні оптимісти.
Людині важко вижити без мрій.
- Живи і мрій. - Живи і мрій.
Не мислимо свого життя без мрій. Так!
Я знайшов охорону!
Де Козир? Де він?
Я знаю, що він десь тут. Знайти його.
Переверніть тут усе догори дном, якщо треба!
Іди. Йди за мрією.
- Піду. - Твоя мрія - смердюча.
Я говорив із нею.
Дякую за все.
Гадаю, це той, кого ви шукаєте.
Здаюся!
Сер, тут і сліду Козира нема.
Максимус!
Що він робить?
Хід! У перед. У сі за мною.
Конлі! Гляди, щоб ці двоє не втекли.
Тихо зникнемо
чи займемося короною?
Живи і мрій. Куди без мрій. Я...
Хто-небудь, налийте чарку!
Бо я тут надибав таку кралечку.
Вгамуйся, звабнику.
Куди виводить тунель?
Ніж!
Мушу сказати, я не чекав від тебе такого. Це було вражаюче.
Я знаю!
Я знаю.
Отже... Фліне? Ти звідки?
Тпру! Вибач, білявко. Я про себе не розповідаю.
А про тебе я б залюбки послухав.
Я знаю, що про волосся ні слова.
- Ж одного. - Як і про матір.
- Авжеж. - Що то за жаба, я боюсь і питати.
- Хамелеон. - Плювати.
Питання ось у чому, якщо ти так хотіла побачити ліхтарики,
чого збиралась так довго?
Ну...
Фліне?
Козир?
Тікай. Тікай!
- Хто це? - Вони мене не люблять.
- А це хто? - Вони теж мене не люблять.
Ну а то хто?
У яви, що всі навколо мене не люблять.
Тримай.
Як я довго цього чекав.
Мамочко! Неодмінно треба собі таку придбати!
Щоб ти знала, це найбезглуздіше з усього, що я робив!
То що, нічия?
Фліне, обережно!
Бачили б ви свої мордяки, вони у вас...
...ідіотські.
Давай, білявко! Стрибай!
У се марно. Я нічого не бачу.
Не пірнай. Нічого не видно.
Це я у всьому винна.
Вона була права. Я не повинна була цього робити.
Пробач, Фліне.
Людвиг.
Що?
Насправді я Людвиг Фіцгерберт.
Хоч хтось має знати.
У мене чарівне волосся, яке світиться, коли я співаю.
Що?
У мене чарівне волосся, яке світиться, коли я співаю!
Сяйво лий своє, силу віддавай...
Нам вдалося.
- У неї світиться волосся. - Ми живі. Я жива!
Отакої . Її волосся справді світиться.
- Чому в неї світиться волосся? - Людвигу!
Що?
Воно не тільки світиться.
Чого він сміється з мене?
Я його вб'ю . Уб'ю цього Козира!
Перехопимо його в королівстві й заберемо корону. У перед!
Або...
Може, годі, мов ті дикі пси,
ганятися за власним хвостом, краще подумайте.
Навіщо, це зайве.
Що ж. Коли це все, що вам треба, то не затримую.
Я запропонувала б вам те, що варте тисячі корон.
І що зробить вас неймовірно багатими,
і це ще далеко не все.
Гаразд. "Се ля ві" . Корона ваша!
Про що це ти?
Про помсту Флінові Козирю.
Слухай, ти якось загадково
обгортаєш мою поранену руку своїм чарівним волоссям.
Вибач.
Тільки не... Не лякайся.
Сяйво лий своє,
силу віддавай.
Рани його всі
загояться нехай.
Тіло онови.
Болю, відступай.
Рани його всі
загояться нехай.
Здоров`я дай.
Будь ласка, не лякайся!
Я не лякаюсь. Чому тут лякатися?
Ні, мене просто зацікавили магічні властивості твого волосся.
Давно воно в тебе таке витворяє?
У се життя, мабуть.
Мати каже, як я була мала, його хотіли обрізати.
Хотіли забрати його.
Але обрізане воно темнішає і втрачає свою силу.
Такий дар потрібно оберігати.
Тому мати ніколи не дозволяла мені...
Тому я ніколи не покидала і...
Ти ніколи не покидала ту вежу.
І ти повернешся назад?
Ні! Так.
У се не так просто.
Отже, Людвиг Фіцгерберт, так?
Так. Що ж...
Давай я не буду розповідати про бідного сироту Людвига Фіцгерберта.
Це не дуже весело.
Була книжка, яку я щовечора читав усім молодшим дітям.
"Пригоди Фліннегана Козиря" .
Хвацький був хлопець, грошей кури не клювали, дівки на нього вішались.
Він цим не хвалився, звісно.
Він теж був злодієм?
Ні.
У нього було досить грошей, щоб робити що завгодно.
Він міг їздити куди завгодно.
А для вбогого сироти, не знаю, я...
То було доволі привабливо.
Тільки ти нікому про це не кажи, гаразд?
Це зруйнує мою репутацію.
Не турбуйся.
Липова репутація - це все, що в мене є.
Я, мабуть...
Я піду ще дров принесу.
Знаєш, мені Людвиг Фіцгерберт подобається більше, ніж Флін Козир.
Тоді ти перша така. Але дякую.
Нарешті він нас лишив.
Мама?
Привіт, люба.
Як ти мене знайшла?
Це було неважко.
Я просто йшла на запах безсоромної підлої зради і знайшла тебе.
- Ми йдемо додому. Негайно. - Ти не розумієш.
Це така неймовірна подорож, я так багато побачила й пізнала.
Я навіть декого зустріла.
Так, злодія, який у розшуку. Ти моя гордість. Ходімо.
Мамо, стривай. Здається...
Гадаю, я йому подобаюсь.
Подобаєшся? Облиш, Рапунцель, це безумство!
Я цього й боялася якраз.
Знаєш, твоє гадане блаженство -
Це дур, моє дитя наївне.
Що такого є в тобі, подумай.
Придивись... до себе ти пильніш.
Годі впиратись, досить гратись.
Мамі...
Ні!
Ні?
О. Таки щось нове.
Рапунцель видніш, Рапунцель вже доросла,
Знає дівка геть усе.
Рапунцель видніш. Що ж, тоді ти просто
- Поверни йому оце! - Як ти...
Ось що він шукає. Бреше тобі в очі.
Дай йому це й подивись.
Дам.
Я обіцяю, Я це знаю точно -
Дремене в ту саму мить.
Та Рапунцель видніш. Коли він таке щастя,
То зроби це, і скоріш!
Мамо, зачекай!
Хай побачиш, хай заплачеш.
Мамі видніш!
Можна тебе про дещо запитати?
Чи не могла б ти вкласти мені в руку надлюдську силу?
Не брехатиму. Це було б дивовижно.
Із тобою все гаразд?
Вибач, так. Я просто замислилася.
Я поясню, навіщо,
надлюдську красу я й так маю. Це вроджене.
А от надлюдська сила. У являєш, які це дає можливості?
Терпіння, хлопці.
Хто чекати навчиться, тому доля скориться.
Сподіваюся, ти прийшов вибачитись.
Ні, відпусти мене! Припини! Ні!
Відпусти!
Віддай його мені!
Годі!
Заспокойся, хлопчику. Тихо! Спокійно.
Заспокойся, хлопчику. Тихенько.
Тихо.
Отак.
Тепер сидіти.
Сидіти!
- Що? - Віддай чобіт.
Віддай.
Який хороший хлопчик! Так!
Набридло тобі вже ганятися за цим негідником?
- Перепрошую? - Ніхто тебе не цінує, правда?
Так?
Облиш. Це скажений кінь!
Він така мила тваринка.
Правда ж...
Максимусе?
Ти жартуєш.
Слухай. Сьогодні найважливіший день мого життя,
і я так не хочу, щоб ти його заарештував.
Лише 2 4 години,
а тоді ловіть один одного, скільки влізе.
Це мій день народження. Просто, щоб ти знав.
Перепрошую. Вибачте.
Дякую!
Це для зниклої принцеси.
До човнів!
Максе!
Що? Я купив їх.
Майже всі.
Куди ми пливемо?
Це найкращий день твого життя? Маєш право на найкраще місце.
Що таке?
Так страшно.
Чому?
Я 1 9 років виглядала з вікна,
уявляла, як це буде, коли ліхтарики злетять у небо.
Що, як воно не зовсім те, про що я мріяла?
Саме те.
А якщо те? Що робити далі?
А далі все дуже просто. Знайдеш собі нову мрію.
Стільки днів з вікон виглядала,
Як у сні, рік за роком йшов.
Лиш тепер я живою стала,
Народилась знов.
Я стою, мружусь під зірками.
Вдома я, я забула страх.
Обери хоч сто доріг -
Зорі вкажуть шлях.
Світ змінився, та імла
Вся розсіялась нарешті,
Ніч вогнями розцвіла,
Знаю я, куди іду.
Стільки щастя і тепла
В цьому вічному безмежжі,
Хто би знав, що покину вежу,
Що його знайду.
У мене теж дещо для тебе є.
Я віддала б це раніше, та просто боялась.
Тепер я вже не боюся. Розумієш?
Починаю.
Стільки днів я про щастя мріяв,
Мов сліпий, навмання блукав,
А тепер врешті розумію,
Що її шукав.
Ось вона - сонячна пелюстка.
Ось вона - золота зоря.
Час летить - це наша мить
Ти суджена моя.
Світ змінився, та імла
Вся розсіялась нарешті.
Доля нас удвох звела...
Знаю я, куди іду.
Стільки щастя і тепла
В цьому вічному безмежжі.
Хто би знав, що любов зустріну,
Що тебе знайду.
Що тебе
знайду.
У се гаразд?
Так.
Так, звісно. Я просто...
Вибач. У се гаразд.
Просто є ще одна справа.
Гаразд.
Я скоро повернуся.
У се гаразд, Паскалю.
Ось ви де!
Я вже не знав, де й шукати вас, відколи ми розстались.
Твої бакенбарди гарно розрослися. Тобі пасує.
Я хотів сказати, що дарма втік.
Корона ваша. Я скучатиму, але так, напевно, краще.
Знову никаєшся від нас, Козир?
- Що? - Ми чули, що ти дещо знайшов.
Щось значно цінніше за корону.
Віддай нам її .
А я вже почала думати, що ти втік від мене з короною.
Так і є.
Що? Ні. Він не міг.
Сама подивись.
Людвигу?
Людвигу!
Чесний обмін. Корона за чарівне волосся.
Скільки, по-твоєму, коштують вічна молодість і здоров'я ?
Ні. Будь ласка. Ні!
Рапунцель!
Мама?
Моя дорога дівчинко!
Мамо.
Із тобою все гаразд? У се добре?
- Як ти... - Я так за тебе хвилювалася, люба.
Я пішла за тобою. Побачила, як на тебе напали, і...
Ходімо, доки вони не опритомніли!
Ти була права, мамо. Права в усьому.
Я знаю, люба. Знаю.
Подивись!
Корона!
Ні! Стійте, хлопці!
Час закінчувати з цим, Козир.
Куди мене поведуть?
У се. Тобі це все наснилось.
Помий руки перед вечерею. Я зварю супчик із фундуком.
Я знала, що казала, Рапунцель. Я попереджала тебе про те, що там.
У сі люди нечесні, безжальні й жорстокі.
І якщо їм трапляється якийсь промінчик сонця,
його знищують.
Як ви про неї дізнались? Кажи, негайно!
Це не ми. Нам сказала стара!
Стара?
Стійте. Ні! Зачекайте!
Ви не розумієте! Вона в біді! Зачекайте!
Що в тебе коїться?
У се гаразд?
Я зникла принцеса.
Говори голосніше, Рапунцель. Ти знаєш, я не люблю, коли мимрять.
Я зникла принцеса. Це правда?
Я не мимрю, мамо?
Чи називати тебе інакше?
Рапунцель, що ти верзеш?
Навіщо ти питаєш таке безглуздя?
Це ти! Це все ти!
У се, що я робила, було для твого добра.
Я все життя ховаюся від людей, яким потрібна моя сила,
а слід було ховатися від тебе!
Куди ти підеш? Його ти не знайдеш.
Що ти з ним зробила?
Того злочинця повісять за його злочини.
- Ні. - Тихо, все гаразд.
Послухай. У се саме так, як мусить бути.
Ні! Ти помилялась щодо людей.
І щодо мене ти теж помилялася!
І про моє волосся можеш забути назавжди!
Хочеш, щоб я була погана?
Гаразд, я стану поганою.
Що це?
Відчиняй!
- Пароль? - Що?
- Ні. - Відчини двері!
Не вгадав!
Рахую до трьох! Раз...
Два...
Три.
Сковорідкам респект! Скажи, клас?
- Чайник униз. - Чайник униз.
- Граблі до себе. - Граблі до себе.
- Лижі вбоки. - Лижі вбоки. Лижі вбоки?
А навіщо лижі вбоки?
Максе! Це ти їх привів?
Дякую.
Ні, справді. Дякую.
Здається, весь цей час
ми з тобою не так розуміли один одного,
а насправді ми...
Так, час їхати.
Макс?
Гаразд, Максе. Ану покажи, скільки в тобі кінських сил.
Рапунцель?
Рапунцель, спусти свої коси!
Рапунцель, я боявся, що більше тебе не побачу.
Ну що ти накоїла, Рапунцель?
Та не бійся, люба. Наша таємниця вмре разом із ним.
А щодо нас...
Ми подамося туди, де ніхто тебе не знайде.
Рапунцель, годі!
Годі вже! Припини борсатися!
Ні! Не припиню!
Я боротимусь щохвилини, до кінця свого життя!
Я завжди намагатимусь утекти від тебе!
Але якщо дозволиш його врятувати, я піду з тобою.
Ні! Ні, Рапунцель.
Я не тікатиму. Навіть не намагатимусь.
Дай його зцілити, і ми з тобою будемо разом
довіку, так, як ти хочеш.
І все буде так, як раніше.
Обіцяю.
Так, як ти хочеш.
Дай допомогти йому.
Це щоб тобі не захотілось піти за нами слідом.
Це нічого. Зараз усе знову буде добре.
Ні, Рапунцель!
Я обіцяю. Повір мені. Ну ж бо. Дихай.
Я не дозволяю.
Я не можу дозволити тобі померти.
Але тоді ти вмреш сама.
У се буде гаразд.
Зачекай.
Людвигу...
Ні!
Що ти зробив?
Ні-ні-ні. Людвигу.
Ні! Подивися на мене. Я з тобою. Не вмирай. Будь зі мною.
Сяйво лий своє, силу віддавай
Рани його всі загояться нехай.
Що?
Ти була моя мрія.
А ти - моя.
Тіло онови.
Смерте, відступай.
Рани його всі
загояться нехай.
Живе нехай.
Рапунцель?
Людвигу?
Я не казав тобі, що небайдужий до брюнеток?
Що було далі, ви можете уявити.
Королівство звеселялось, адже зникла принцеса знайшлася.
Гулянка затяглася на тиждень, і я, чесно кажучи, мало що пам`ятаю.
Мрії здійснювалися скрізь.
Той хлопець став таки піаністом на цілий світ,
уявляєте?
А цей? Він таки зустрів своє справжнє кохання.
А цей, гадаю, і так щасливий. Бо скарг я від нього не чув.
Завдяки Максимусові
злочинність у королівстві перевелася ледь не за день.
Як і яблука.
Паскаль не змінився.
Нарешті Рапунцель була вдома. І мала справжню сім `ю .
На таку принцесу варто було почекати.
Королівством вона правила так само милостиво й мудро,
як до неї її батьки.
А щодо мене - я знову став Людвигом,
припинив красти і змінив усе своє життя.
Та я знаю, що вам не дає спокою.
Чи одружилися ми з Рапунцель?
Я потішу вас:
через довгі роки безкінечних прохань і вмовлянь
я таки погодився.
- Людвигу. - Тобто вона погодилася.
І відтоді ми жили довго і щасливо.
Не те слово.