Og med laparoskopisk granskning av den felles gallegangen,
blir gallelekkasjer og strikturer betydelig redusert.
Den gangen ble det kalt en dristig teknikk.
Og det var det.
Litt bakgrunn.
Jeg var eneste kvinne som var turnuskirurg.
De kalte meg "jente" og "Mrs. Grey".
Sammen med den eneste svarte turnuslegen, ble jeg holdt utenfor.
De ønsket meg ikke i gutteklubben sin.
Så jeg gjorde det eneste dristige man kan gjøre
med en dristig teknikk.
Jeg ble publisert i legetidsskriftet.
Det skapte spetakkel.
En turnuslege var ikke førsteforfatter av en publisert avhandling.
Men den virkelig dristige delen kom da de så
hva jeg kalte teknikken min. "Grey-metoden".
Jeg satte mitt eget navn på den.
Dere skulle hørt gutta brøle om det.
Første gang jeg vant Harper Avery,
tilegnet jeg den mennene som hadde støttet meg.
Det var slik mor ville bli husket.
Mitt minne om henne er litt annerledes.
Hvor er sjefen? Dere er bare amatører!
Klager over uregelmessig...
Hva gjør du her? Har jeg ikke sagt det?
Har jeg ikke sagt at jeg ikke vil bli forstyrret?
Alle husker nok sin egen versjon av henne.
Versjoner jeg ikke ville gjenkjent.
Det er alt som er igjen etter noen når de er døde.
Nei.
Men det er det kinkige.
Meredith.
Ingens minne er perfekt eller fullstendig.
Mamma.
Meredith, du må stå opp.
Vi blander ting.
Vi glemmer tiden.
Vi er på ett sted, så et annet.
Og alt føles som ett langt, uunngåelig øyeblikk.
Akkurat som mor pleide å si.
"Karusellen slutter aldri å snurre."
Jeg tilbrakte dagen med Alex.
Jeg trengte en dag, Derek, så jeg tok den.
- Greit. Jeg må bare vite hvorfor. - Nei, det må du ikke.
Jeg skal helst ha kurert kreft
eller funnet en vaksine for ALS før frokost.
Hva som helst ville være bra.
- Der har vi det igjen. - Hva?
Du venter på at jeg skal betale
for dette store offeret du har gjort for familien.
Hvordan kan jeg gjøre noe når du presser meg
og henger over meg pga. en avgjørelse du har gjort?
- Du vil at jeg skal mislykkes. - Jeg vil at du skal briljere.
Husker du det? Det er derfor du blir her.
Og jeg sa du skulle dra til DC og briljere der.
Det var du som ville bli her og være martyr,
og gi meg skyldfølelse for en avgjørelse du tok.
Jeg er lei.
Jeg er lei av dårlig samvittighet,
og jeg er lei av å måle mine prestasjoner opp mot dine.
Jeg vil ikke mer.
Bare hold deg unna meg.
Du låter akkurat som moren din.
Hva har skjedd med deg? Hør på meg, Meredith.
Alle kan forelske seg og være blindt lykkelige,
men ikke alle kan ta en skalpell og redde et liv.
Jeg oppdro deg til å bli et usedvanlig menneske.
Tenk så på min skuffelse når jeg våkner etter fem år
og oppdager at du er helt alminnelig.
Hva har skjedd med deg?
Dette er galskap.
Det må bli en slutt på det.
Jeg hørte deg ikke klage for litt siden.
Jeg hørte noe. Jeg vil ikke kalle det klaging.
Vi kommer til å bli oppdaget.
Vi har vært nære på så mange ganger.
Er det vi gjør så galt?
Ikke vær naiv.
Seattle er en liten by med småby-mentalitet.
Så la oss dra fra Seattle.
Richard, du fortjener å være lykkelig.
- Hva? - Ingenting.
Bare overrasket over å se deg her.
Jeg jobber her.
- Hva? - Ingenting. Flott. Bare...
Jeg trodde Bailey fikk styreplassen.
Det gjorde hun.
De ansatte meg som overlege på barnekirurgisk.
Så bra.
Det er veldig bra. Fantastisk for deg.
- Gratulerer. - Vet du hva?
Klapp igjen. Jeg er en god kirurg.
Jeg gjør dem en tjeneste.
Og Robbins sa at avstemningen var veldig jevn.
Ok. Selvfølgelig.
- Hva? - Ingenting. Bare...
Jeg setter deg på tarmproblemer i en måned.
De vil kalle deg septiktømmeren.
Robbins fortalte Bailey at det var enstemmig.
- Robbins. - Der er du. Velkommen tilbake.
- Får jeg snakke med deg? - Ja. Marty Secord i 2313.
Leverenzymene hans ser bra ut,
men jeg er redd han må ta en ERCP,
så hold øye med det.
Jeg hører deg. Gi meg to minutter.
Du aner ikke hvor heldig du var
som hadde meg som lærer.
Vi må snakke. Ett minutt.
Herregud, jeg kommer.
Nei. Så dumt.
- Skal Maggie Pierce slutte? - Jeg er informert.
Si jeg ikke mister enda en sjef.
Jeg ordner det. Mor har allerede ringt meg to ganger.
Det er et PR-mareritt.
Det skal være sikkert. Først Russell, så Yang, nå Pierce?
Yang og jeg sto virkelig på og intervjuet folk,
og nå må jeg begynne prosessen på nytt?
Det ser ut til at vi ansetter på ukesbasis.
Vi er en svingdør. Har du hørt om Pierce?
- Jeg leste nettopp meldingen. - Hva gjør vi?
Jeg tror ikke vi kan gjøre noe.
- Men vi må snakke med henne. - Ikke jeg.
Greit, jeg mente ikke deg! Jeg mente alle sammen!
Vi burde samle hele styret,
gjøre alt vi kan.
- Ja. Du kan gå i spissen. - Det skal jeg.
Heldigvis har styret nettopp fått tilført nytt blod.
Kanskje jeg kan unngå at stedet ser ut som en klovnebil.
Maggie Pierce kan ikke slutte.
Du kan ikke slutte.
Ryktet går. Hvordan føler du deg, Roy?
Jeg liker denne madrassen.
Jeg må få meg en sånn.
Min er altfor myk.
Vi skal se hva vi får til.
Skal du slutte?
Graftet er anbragt. La oss injisere fargen.
Kan du ikke i det minste si hvorfor du slutter?
Det er mellom meg og min arbeidsgiver, dr. Shepherd.
Jeg ser redusert perfusjon til ryggraden.
Roy, vift med tærne for meg, kan du det?
Vifte, vifte, vifte.
Sånn?
- Vift litt hardere. - La meg sjekke Babinski-refleksen.
Når tærne sprer seg, hva tyder det på?
Akkurat det du er redd for. Høy ryggradsskade.
- Er han lam? - Prøv igjen.
Er det noe galt?
Jeg kjenner ikke beina. Hva skjer?
Roy, det er mulig at blodtilførselen til ryggraden
har blitt avskåret av graftet,
men jeg skal gjøre alt jeg kan for å ordne det, ok?
Ok. Ja, vær så snill.
Jeg skal gi deg noe å sove på.
Begynn med å skape høyt blodtrykk.
Prøve å øke perfusjonen til ryggraden.
Har du fått e-posten fra Maggie Pierce?
Ja, det har jeg.
Skal du snakke med henne igjen?
Hun vil ikke høre på meg. Hun stoler ikke på meg.
Hun er sint fordi jeg ikke sa noe før. Jeg også.
Jeg kan fortsatt ikke huske at mor var gravid.
Jeg trenger den journalen fra våren 83.
Har du den?
Ja, jeg har dem her.
Vi har begge sett på dem hundre ganger.
Stort sett kirurgiske ting.
- Kan du finne den frem for meg? - Ok.
Hjelp! Kan du hjelpe meg?
- Bli med meg. - Hva har skjedd?
Jeg slapp av vennen min, da jeg så henne her.
Hun lå nede. Hun var helt alene.
Løp inn og si til noen at jeg trenger en båre!
Jeg er lege.
- Hva heter du? - Nadia.
Nadia, si hvor det gjør vondt.
Overalt.
Herregud.
- Dette er sinnssykt. - Har hun veer?
Blodtrykket er veldig lavt, 78 over 45.
Gi henne 600 ml væske.
Nadia, hvor langt på vei er du?
- Ti. - Ti måneder?
Hun sier hun er 10 år gammel.
Hun vet ikke hva du snakker om.
Stram mage med generell ømhet.
Edwards, la oss ta ultralyd.
Nadia, hvor er foreldrene dine?
Hvor i helvete er moren?
Hun burde være i fengsel.
Nadia, du må sitte stille.
Jeg vet det. Jeg må bare se om...
Måtte bare se...
Ok.
- Hva? - Hun er ikke gravid. Det er ingen baby.
Ser ut som en klump, og det er væskeansamling.
Gudskjelov. Det begynte å bli mørkt.
En klump så stor som en fotball er fortsatt ganske mørkt.
Greit, glem CT.
Hun er hypotensiv med peritonitt.
Klumpen kan ha sprukket.
- Vi må få henne opp til OS-en. - Jeg ringer opp.
Og så ringer vi politiet og barnevernet.
Å la et barn bli så sykt og så forlate henne,
- er barnemishandling. - Ok.
- Amy, hva trenger du? - På tre. En, tro, tre.
Lammelse grunnet ryggmargsskade under et TEVAR-inngrep.
Jeg har fremkalt økt blodtrykk og justert stenten for å lette,
men ingenting har hjulpet.
Han trenger ryggmargsdrenasje.
Du er her. Hvorfor trenger du meg?
Jeg har ting å gjøre. Jeg tenkte du kunne ta over.
Fordelen med å være sjef.
Og dette kan bli vår siste sjanse til å jobbe sammen.
Jeg sa nettopp til dr. Pierce
hvorfor det var så dumt at hun slutter.
Ikke sant?
Du har vært her lenger enn meg, du og Meredith.
Kanskje dere kan snakke om det. Derek er lett å snakke med.
Du kan snakke om alt. Hva som helst.
Frakk og hansker, takk.
Har ikke du ting å gjøre?
Jo. Lykke til. Fin prat.
Legetidsskriftet! Ubegripelig.
- Hva er ubegripelig? - Metoden.
Kalte du den faktisk Grey-metoden?
Hva annet skal jeg kalle den? Det er navnet mitt.
Det er litt dristig.
Er det den?
Ja. Våren 83.
- Er det noe der? - Det er noen operasjonsnotater, ideer.
Kanskje du ser noe. Jeg gjorde ikke det.
Jeg har en operasjon. Takk for dette.
- Vi må snakke om Maggie Pierce. - Bailey...
I meldingen sto det: "Av faglige og personlige grunner."
Vet du hva det kan være?
- Hvorfor skulle jeg det? - Dere snakker.
Hun har sagt opp. Vi kan ikke beholde henne om hun ikke vil.
Jeg sier ikke det.
Vi får overtale henne.
Jeg prøver å samle styret,
men jeg tror du må snakke med henne
slik du snakket med meg, i begynnelsen,
da jeg ikke visste verken ut eller inn.
- Jeg ville trolig ha sluttet... - I svarte, Bailey, hun slutter!
Jeg kan ikke gjøre noe. Bare glem det.
Dreneringen er nesten ferdig.
Jeg er bare nysgjerrig.
Som en som nettopp hadde en ganske bra jobb
og så takket nei til den,
vet jeg at en overilt avgjørelse kan være ganske katastrofal.
Kan vi bare si at ting ikke stemte?
Ja, om du hadde vært her lenge nok til å vite det.
- Det er ikke jobben. - Hva er det da?
Kona di har sikkert sagt det.
Hvordan går det?
Kona mi? Sagt hva da?
Jeg vet dere har kranglet,
og at hun ikke har vært imøtekommende.
- Det kan man si. - Hun er bare én kirurg.
Hvorfor ikke bare holde deg unna henne
- til du... - Det er ikke så enkelt...
Herregud.
Du vet ingenting.
Beklager. Hva er det som skjer?
Du bør snakke med kona di.
Ja, ok. La oss få ham over på ryggen.
På tre. En, tro, tre.
Derek, Babinski-refleksen?
Pokker.
Beklager, dr. Pierce.
Du gjorde alt du kunne, men denne mannen er lam.
Nei.
Nei. Klargjør sternotomi. Få en hjerte-lungemaskin inn hit nå.
Wilson, få konas samtykke til en åpen hjerteoperasjon.
- Hva har du tenkt å gjøre? - Jeg skal ordne det.
Du kan hjelpe om du vil, men hvis ikke,
må du trekke deg unna.
Mamma?
Meredith.
- Du har blitt voksen. - Ja.
Så synd.
Det er fælt å være voksen.
Men karusellen slutter aldri å snurre.
Man kommer ikke av.
Kalte du på meg? Hva har du?
Ja.
Husker du dagen da du møtte mor ved karusellen?
Hva? Er det det du...
Jeg husker den dagen.
Jeg satt på karusellen i parken, og du kom,
og så kranglet dere, og hun sa noe til deg.
Husker du hva hun sa?
Meredith, det er lenge siden.
Jeg husker det ikke.
Var det alt du ville?
Ja, jeg tenkte bare...
Glem det.
Jeg tenkte på det du sa,
og det kan være bedre for dem, Thatcher og Adele, til slutt.
Klart det vil.
La dem finne folk som vil gjøre dem lykkelige.
Jeg ønsket aldri å...
Jeg ønsket aldri å være utro.
Jeg hadde aldri forestilt meg som utro.
Du kan forandre det, Richard.
Det er opp til deg.
Jeg har vært klar til å gjøre dette i lang tid.
Spørsmålet er om du er det.
Kona ga samtykke.
Så bra. Jeg har vært i dette brystet en stund nå.
- Det var en sjanse å ta. - Er det en aneurismesekk?
Ordnet du nettopp den?
Ja, men nå skal jeg bruke den til å bringe blod tilbake til ryggmargen.
- Vent. Jeg skjønner ikke. - Ja. Samme her en stund.
Han er lam fordi aortaen hans ikke sender blod til ryggraden.
Så jeg erstattet aorta med et dakrongraft,
og nå gjenoppbygger jeg aneurismen til en ny aorta,
som bare vil sende blod til ryggraden, omtrent som en sidegate.
Er det... Kan du det?
Ikke mange kan, men hun gjør det.
Jeg skjønner hvorfor du vil beholde henne.
Ja, og... Glem det.
- Og vil det fungere? - Hvem vet?
Det er et siste fortvilet forsøk.
Ta meg med deg når du drar.
Sug. Og finn et 6-0-kompress til.
Ikke bare stå der, Wilson. Desinfiser deg.
Svulsten har overtatt bukhulen.
Den har presset innvollene over til én side.
La oss fjerne så mye av denne klumpen som vi kan, samlet,
og når vi kommer nærmere organene,
kan vi fjerne den bit for bit.
Greit.
Hva?
Edwards fortalte meg det.
Dere stemte enstemmig på Bailey.
Hvem sa det?
- Dr. Bailey. - Hvorfor gjorde hun det?
- Jeg støttet henne. - Og du burde ha støttet meg.
Du hørte talen min. Du sa den var god.
- Den var god. - Hva var problemet, da?
- Baileys var bedre. - Flott.
Alex, du ville ha vært et bra styremedlem,
men Bailey vil være enestående.
Vil du at jeg skal stemme på deg for å være bra?
Vil du ha sympatistemmen min? Det ville ikke jeg.
Har du redusert anestesien?
- Ok. - Han begynner å våkne.
Vil du?
Roy. Roy, er du med oss?
Det går bra med deg. Operasjonen er over.
Jeg trenger bare at du vifter med tærne for meg.
Klarer du det?
Roy, vift med tærne for meg.
Roy, vift med tærne.
Utrolig.
Greit, gi ham beroligende og få ham til oppvåkningen.
Godt jobbet, alle sammen. Takk skal dere ha.
Hun sier jeg må snakke med kona mi. Vet du hva hun mener?
- Kanskje. - Og?
Men jeg snakker ikke om noe
jeg kan ha funnet ut på AA, om noen.
For jeg ga et løfte der.
Men en annen vet kanskje hva jeg ikke kan snakke om.
- Går Pierce på AA? - Nei. Nei!
Så du må absolutt snakke med henne.
- Hun sier jeg skal snakke med kona mi. - Så gjør det.
Edwards, er du klar?
Den okkuperer alt. Jeg skreller den bort fra milten.
Og 3,5 kilo. Jøss.
3,5 kilo elendig barneoppdragelse.
Men hun har en hollandsk flette.
Den ligner en fransk, men er vanskeligere.
Jeg gjorde det for søsteren min når mor var full.
Det tok en time. Likevel holdt den ikke.
Bare en helgen eller moren hennes
ville ta seg tid til å gjøre noe sånt.
Trenger dere hjelp?
Nei, det går bra. Takk. Disseksjonssaks.
Hun tar seg tid til å stelle datterens hår.
Hvordan kan hun la henne utvikle en diger svulst?
Du og jeg vet noe om gale mødre.
Vær forsiktig. Den berører venstre portvene.
Jeg ser det.
Pokker.
Hvor er du? Der!
- Hun blør fra leveren. - Jeg klarer ikke å stanse den.
- Flere kompresser. Mer blod? - Skal bli.
Edwards, mer sug.
Jeg sa klemme, nå!
- En til. - En til.
Én kule gjennom høyre nedre kvadrant og tykktarmen.
Og gjennom leveren. Jeg trenger flere kompresser!
Organene svikter. Vi må stanse blødningen. Sug.
- Kom igjen! - Bokhee, 4-0 silke til avsnøring.
Det fungerer ikke. Vi mister henne.
Hva med en ballongtamponade?
- Hva? - En ballongtamponade.
Det kan begrense en slik leverskade. Det bør det.
Ja. Gi meg et blærekateter.
- Du kan trenge mer... - Mer enn ett.
Kateter, nå. Kom igjen.
- Tror du den holder på blødningen? - Det er vår beste sjanse.
Bokhee, klemme.
Blåser opp ballongen.
Det var som bare. Godt jobbet, dr. Grey.
Blodtrykket stiger.
Det er fantastisk. Hvordan kom du på det?
Jeg vet ikke.
Går det bra?
Hun har det bra. Du reddet henne.
Ja, jeg har det bra.
Det vil aldri passe.
Vi må bare gjøre det raskt, rive av bandasjen.
Jeg sier det til Adele. I kveld.
Jeg sier det til Thatcher.
- Jeg er oppspilt. Skal vi virkelig... - Dr. Grey?
- Unnskyld. Dr. Grey? - Et øyeblikk!
- Ja, sjef? - Beklager, dr. Grey.
Jeg fikk nettopp en veldig interessant telefon.
Laparoskopi-metoden din, den du nettopp publiserte.
- Grey-metoden. - Grey-metoden, ja.
Den er nå på listen over nominasjoner
til Harper Avery-prisen.
Er den? Tuller du?
Ingen turnuskirurg har kommet på den listen før.
Jeg håper bare vi kan overtale deg til å bli i Seattle.
- Det er veldig... - Jeg vet det.
Du vil kunne velge og vrake etter dette.
Godt gjort, Grey.
Styret vil snakke med deg for å...
Selvfølgelig.
- Meredith. - Derek, ikke nå.
Fem minutter. Bare fem minutter.
Derek, jeg sverger, jeg kan ikke dette nå.
Beklager det jeg sa om moren din.
- Hvorfor? Du mente det. - I øyeblikkets opphisselse.
Du ville såre meg, og det gjorde du,
så du kan i det minste stå ved det.
- Kan du høre på meg? - Du sammenlignet meg
med en strålende kirurg,
men du mente at jeg er kald og ambisiøs
og egoistisk, en dårlig kone og mor. Det skjønte jeg.
Jeg elsker hvordan du vrir ting rundt så det passer deg.
Syns du jeg høres ut som min mor? Det gjør du.
Og nå må jeg leve under byrden av skuffelsen din også?
- På grunn av noe du ga avkall på. - Jeg gjorde det for deg.
Ja, men jeg ønsket det ikke.
Dra. Du burde ta neste fly.
Ring presidenten og få jobben tilbake. Bare dra.
GREY-METODEN
19. juni 1983
Blod. Det er bare blod.
Ikke vær redd, Meredith. Ikke vær redd.
Nødsentralen. Hva gjelder det?
Mor har prøvd å begå selvmord.
Du er en veldig rådsnar jente. Vet du det?
Du kan ha reddet din mors liv.
Er det noen fra barnevernet her ennå?
Han er rett der.
Du er her fortsatt.
Ja. Jeg var bare bekymret for den lille jenta.
- Går det bra? - Det vil gå bra med henne.
Gudskjelov.
Barnevernet er her for å hente henne, så...
Er det en hollandske flette?
Når ble datteren din syk? Når begynte dette?
- Jeg vil bare se henne. - Nei, du kan ikke.
Men du kan snakke med barnevernet.
- Jeg vil bare se om hun har det bra. - Og de vil ringe politiet.
Nei. Dere kan ikke gjøre det.
Du forstår ikke. Vi har ingen papirer.
Det er ingen unnskyldning for å forlate barnet ditt.
De vil ta henne fra meg. Det har skjedd folk jeg kjenner.
De sovner i operasjonsstuen,
og våkner på et fly eller i et annet land.
Det kalles medisinsk hjemsendelse, og det er ikke noe vi gjør her.
Jeg var redd for å ta henne med hit.
Tror du ikke jeg ville hjelpe henne?
Hvilke valg har jeg?
De gjør operasjonen.
Så sender de oss tilbake der vi sulter,
eller jeg må jobbe som prostituert, eller enda verre,
de gjør henne til prostituert, og ingen sier noe om det.
Det er ett valg.
Det andre er å ignorere det og be
og håpe at det går bra,
og håpe at det jenta mi har, forsvinner.
Og etter en stund gjør disse valgene deg gal.
Etter en stund sier jeg til meg selv at hun er i orden.
Etter en stund ser jeg ikke svulsten når jeg ser på henne.
For hva er alternativet?
- Ja? - Så du reiser.
Sikkert?
Du bør snakke med kona di.
Nei, det er ikke noe alternativ. Så jeg spør deg.
Det er ikke riktig av meg å si det.
Og jeg er lei av å si det,
for hver gang jeg gjør det, blir det bare verre.
Hva? Hva blir verre? Hva mener du?
Hun er søsteren min.
Mine biologiske foreldre
er Ellis Grey og Richard Webber.
Kona di er søsteren min. Så snakk med kona di.
- Det er... Så Richard er faren din. - Ja.
- Og Meredith er søsteren din. - Halvsøster.
- Jeg trodde hun hadde fortalt deg det. - Nei, vi er ikke...
Meredith er dårlig med søstre, så du vet det, men ikke jeg.
Jeg elsker søstre. Jeg har mange av dem og...
Jeg er glad for at du sa det. Hyggelig å treffe deg.
I like måte.
- Dette er veldig rart. - Ja, jeg må stikke.
Ikke dra, ok? Før vi får snakket igjen.
Bare ikke dra.
Ok, hva skjer med deg og Pierce?
Bailey, vær så snill.
Hver gang jeg nevner navnet hennes,
ser du ut som om jeg har dolket deg i brystet.
Jeg tror hun drar på grunn av deg.
Greit, vil du ikke si hva som har skjedd,
behøver du ikke det, men...
Har noe skjedd?
Hun er datteren min,
min og Ellis Greys.
Takk, Gud.
- Hva? - Nei, nei!
Jeg trodde du hadde sex med den jenta.
Bailey!
Vent. Men hvorfor slutter hun?
Hun vil ikke ha noe med meg å gjøre.
Hun kjenner deg ikke, for da ville hun ha blitt.
Du må snakke med henne.
Jeg tror det er for sent.
Langt ifra.
Jeg skulle gjerne gått tilbake.
Jeg ville gjort alt så annerledes.
Vi ville hatt et godt liv sammen, Ellis.
- Tror du det? - Ja.
Vi ville ha gjort forskningen vår her,
og du ville trolig ha fått sjefsstillingen.
Og det ville ha vært greit,
for vi ville hatt barna hjemme.
Har vi barn?
Meredith ville ha trengt en bror og søster.
Barn trenger familie.
Jeg ville hatt det bra, og vi kunne ha blitt gamle sammen.
Livet mitt er så uferdig.
Det er uferdig, og jeg er ikke ferdig.
Nei, Ellis.
Ikke tenk sånn.
Bare lukk øynene
og tenk på familien,
på huset.
Og deg der hver kveld å komme hjem til.
Og meg der.
Jeg løy for deg tidligere
om hva som skjedde den dagen ved karusellen.
Jeg husker hva hun sa.
Jeg husker hva jeg sa.
Jeg husker alt.
Det var en torsdag ettermiddag.
Vi hadde inngått en pakt.
Hun skulle forlate Thatcher, og jeg skulle forlate Adele.
Moren din hadde nettopp fått sin første Harper Avery-nominasjon.
Hun var så oppspilt.
Og jeg var misunnelig.
Ingen sunn konkurranse.
En hatefull, håpløs misunnelse.
Som om hun allerede var for langt foran til å ta henne igjen.
Hennes suksess belyste alt jeg ennå ikke hadde oppnådd.
Kvelden før, da jeg mannet meg opp til å si det til Adele,
tenkte jeg på moren din.
Jeg tenkte på hva hun klarte i så ung alder.
Jeg tenkte på hva hun ville gjøre.
Og jeg tenkte:
"Jeg vil føle meg sånn fremover,
"resten av livet."
Så jeg ødela det.
- Du har et barn. - Jeg vil ikke høre det. Richard.
Beklager. Jeg kan ikke.
Nei, vær så snill!
- Ellis, nei. - Richard.
Richard, du kan ikke gå fra meg.
Richard!
Går det bra?
Vi må hjem.
- Og så dro vi hjem. - Ja.
Og hun prøvde å ta livet sitt.
Vi ville hatt et helt annet liv.
Alt etter det var min feil.
Jeg gjorde feil valg av feil grunn.
Og det går knapt en dag hvor jeg ikke...
Jeg er så lei meg.
Det er du nok.
Han har gått tilbake til Adele.
- Ja. - Selvfølgelig har han det.
Mamma...
Han er redd.
Redd for å være lykkelig.
Og jeg er helt alene.
Nå må jeg oppdra datteren min alene.
Hvordan skal jeg klare det?
- Hun er ganske uberegnelig. - Ana, vi må snakke med deg.
Nei, du sa det ville gå bra.
- Dere er trygge. - Du kan ikke ta henne fra meg.
- Jeg går. - Nadia er trygg.
Jeg snakket med barnevernet.
Jeg fortalte dem at alt var en stor misforståelse,
og at jeg gjorde en feil.
Dette er advokater fra sykehuset,
og de vil hjelpe deg.
De vil samarbeide, forklare rettighetene dine,
hjelpe med betalingsplanen.
Ingen vil nekte Nadia medisinsk behandling,
og ingen vil ta henne fra deg,
men du må få henne hit til behandling.
Skjønner du?
Jeg henter dem inn nå.
Hei.
Nei, jeg stemte ikke på deg.
Før sa du: "Si ifra om du trenger hjelp.
"Jeg skal hjelpe deg." Så falsk.
- Beklager. - Om du ikke ville stemme på meg, greit.
Men hvorfor lyve for meg om det?
Jeg trodde ikke du ville ta jobben om du visste det.
Hvis du prøver å være veileder, gjør du en elendig jobb.
Jeg er ikke veilederen din!
Jo, hvis du trenger det, men jeg håper ikke du trenger det.
Derfor stemte jeg ikke på deg.
I hele dag har jeg sett et foster få et shunt
og prøvd å smiske med en kvinne som garantert hater meg.
Eneste grunn til at jeg kunne prøve å gjøre det,
var at du taklet det med den lille jenta så nydelig.
Jeg må trekke meg litt bort fra barnekirurgi
hvis stipendiatet skal fungere.
Og hvis jeg skal unngå at ekteskapet går i oppløsning.
Og eneste mulighet til det
er om du er her og gjør alt som jeg ikke kan.
Jeg trenger ikke at du er min turnuslege lenger, Alex.
Jeg trenger at du er meg.
Du er den eneste jeg kan stole på til å gjøre det.
Jeg burde tjene mye mer.
Mye mer.
Slutt. Vi krangler ikke. Kranglingen er over.
Jeg setter en stopper for den.
Herregud, Derek, du kan ikke bare gjøre det,
bestemme når vi skal flytte, bestemme når en krangel over.
Hva om jeg ikke er ferdig?
Den er ikke over. Det kan jeg love deg.
Vi krangler sikkert mer senere,
og dette vil vare en stund,
men akkurat nå skal vi ha våpenhvile.
- Våpenhvile? - Ja.
- Hvorfor det? - Du har en søster.
Du mister henne, Meredith, og det burde du ikke.
Du har en søster og sier ikke noe? Det kan ikke skje.
Når slike ting dukker opp, må du si det. Jeg...
Vi setter alt det andre til side, og jeg må...
Jeg må vite om det går bra med deg.
Gjør det? Går det bra?
Vi må hjem.
- Vil du holde henne? - Nei. Absolutt ikke. Nei.
Ikke vær redd.
Richard og Ellis fikk barn sammen.
Jeg husker at vi flyttet til Boston.
Jeg husker at vi to så å si gjemte oss i en leilighet.
Og jeg husker at hun gråt mye.
Og jeg husker at magen hennes ble stor.
Og jeg visste at jeg ikke måtte bråke.
Og så gikk vannet hennes på kjøkkengulvet,
og det skremte meg, for det minnet meg
om blodet på kjøkkenet da hun kuttet håndleddene.
Og jeg dro til sykehuset.
Jeg var der. Begge gangene.
Jeg hørte en baby gråte, og jeg hørte mor gråte.
Og så dro vi hjem.
Og magen hennes var ikke stor lenger.
Så flyttet vi til et veldig fint hus.
Og så begynte hun forskerstipendiet sitt,
og jeg begynte i førsteklasse.
Og så var hun bare dr. Ellis Grey,
og jeg bare et barn på skolen,
og alt ble normalt igjen.
Jeg var fem år gammel.
Hva var alternativet?
Og jeg har en søster.
Hun er hyggelig. God lege.
Du minner meg om datteren min.
Pierce.
Har du et øyeblikk?
- Ja. - Hør her...
Du ba ikke om en søster, og du trenger sikkert ikke en.
Foreldrene dine sender deg syngende fisk.
Du er veldig dyktig for alderen, og du virker veldig lykkelig.
Så du kan dra om du vil.
Jeg kan forstå hvorfor du ønsker det.
Men jeg vil gjerne vise deg noe om du har et øyeblikk.
De sier at vi kan fortrenge minnene våre.
Kanskje vi bare beskytter dem et sted.
Hun skrev i disse dagbøkene, som besatt.
For det meste operasjonsnotater, ideer,
men denne er fra tiden da du ble født.
"En operasjon kan mislykkes av en rekke grunner,
"enten det er pasientens sykelighet
"eller kirurgens udugelighet."
De er ikke så varme.
Ikke hun heller.
Men hun har flere sider enn...
Jeg finner fremdeles ut ting om henne selv.
For uansett hvor smertefulle de er,
er de våre mest verdifulle eiendeler.
Livet bygger like mye på våre feil som våre fremganger.
Hun skrev mest om kvelden,
med et glass vin, som du ser av flekkene og...
Men jeg tror det var her hun fant ut
at hun var gravid, for her slutter vinflekkene,
og hun begynner å skrive ned alt hun spiste.
- Så... - Dette var da hun...
Skjønte at hun var gravid med deg.
Hun ville ditt beste.
Hun ville at du skulle være frisk.
Hun prøvde iallfall.
De gjorde oss til den vi er.
Første gang jeg vant Harper Avery,
tilegnet jeg den mennene som hadde støttet meg.
Om det var så vel. Jeg bare tuller.
Første gang jeg vant Harper Avery,
tenkte jeg: "Blås i alle de gutta."
Jeg sto der og holdt trofeet,
og jeg tenkte på alt jeg hadde ofret,
hva jeg hadde overvunnet.
Og jeg tilegnet prisen
til alle kvinnelige kirurger som ville komme etter meg.
Hvor var vi? [BODY]