De fant en mann i Maine
som hadde bodd helt alene i skogen i 30 år.
Han ble kalt den siste virkelige eremitten.
Tretti år uten varmen av menneskelig berøring,
uten samtale.
Melding fra Mer: Er du opptatt?
Eremitten var mer ensom da han var ute i verden...
Alex!
...enn han noensinne var da han var alene i skogen.
Omgitt av mennesker, men druknet i ensomhet.
Den slags ensomhet
kan svelge deg hel.
Hei. Jeg tekstet deg.
Jeg så det. Jeg var opptatt.
Cristina ville ha svart. Det fungerer ikke slik.
Ikke om hun gjorde det jeg gjorde.
Du pauser. Det er regelen.
- Hva? - Hvis SMS-en er presserende,
sa Cristina til Owen: "Pause",
og jeg sa til Derek: "Pause", og så svarte vi hverandre.
- Midt i sex? - Hvis det haster.
At du sjekker mobilen mens du gjør det, er allerede trist.
Vi har en ringetone. Vil du ha en ringetone?
Nei. Denne pausegreia...
Som om du har beina i været, og du skriker og...
- Pause. - Nei, ikke pause. Jo tar ikke pause.
Hun spoler frem eller tilbake,
- men hun pauser ikke. - Kvalmt.
Vil du assistere på IVC-sarkomet mitt?
- Er det et barn? - Nei.
Da vil jeg ikke. Hvordan det?
Fordi jeg vil ha selskap.
Få deg en turnuslege.
Jeg har en turnuslege. Jeg vil ha en voksen.
Ha det.
Cristina ville ha assistert.
Bailey!
Vil du assistere på IVC-sarkomet mitt?
Du trenger ikke meg. Har du ingen turnuslege?
Turnusleger er kjedelige. De vil bare lære.
Kom igjen. Det blir bra.
Den er i leveren og portvenen. Det vil bli blodig og kvalmt.
Det ser gøy ut.
Kall på meg når du er klar. Ses på OS-en.
Adrian Nelson, 51. Har magesmerter.
Bildene viser et leiomyosarkom bak leveren og på hulvenen.
Hva er planen?
Laparotomi for å isolere blodåren,
fjerne svulsten og så erstatte med et graft.
Det er et ganske enkelt inngrep, Adrian.
Jeg regner ikke med noen problemer.
Kan jeg be deg om å...
Det er tullete. Glem det.
Hva er det?
Hun vil at du skal sverge på boken.
Odysseen.
- Den første boken jeg solgte til Adrian. - Dagen vi møttes.
Michael forhandler sjeldne bøker.
Vi kom nær hverandre da jeg registrerte den,
og det var så berusende.
Det var magisk.
Vi turte ikke be om et stevnemøte.
Så jeg skrev nummeret mitt på et bokmerke.
Jeg så det da jeg kom hjem, og så ringte jeg.
Vi har vært sammen siden.
Denne boken er gifteringen vår.
Kan du sverge på boken, dr. Grey, at du vil gjøre ditt beste?
Det ville bety så mye.
Dr. Wilson også.
- Ja visst. - Jeg sverger.
Dr. Wilson vil klargjøre deg, så ses vi der oppe.
De er skjønne.
De er rare.
Du vil føle et lite trykk.
Og dette vil si oss sikkert
om osteogenesis imperfectaen er type II eller III?
- Ja. - Det er trolig type III, ikke sant?
Så langt har det ikke vært noe tegn på besvær for fosteret.
Vi får snart vite det.
Det går bra. OI type III er ille nok.
Operasjoner og utfordringer, men vi er kirurger.
Vi takler da utfordringer?
Jeg mener, vi...
Vi vil fortsatt kunne gi barnet vårt et godt liv. Ikke sant?
Mange type III-babyer lever et lykkelig liv.
Burde ikke dr. Herman gjøre dette?
Det er et rutineinngrep.
Dr. Herman er den store kanonen.
Vi bruker bare den store kanonen når vi trenger den.
Jeg er den lille kanonen. Så la den lille kanonen jobbe.
Tusen takk. Jeg vet det var tidkrevende.
Jeg vil bare ha alle vinklene
med det tynneste tverrsnittet jeg kan få.
Det er bedårende.
Tror du virkelig at du kan gjennomføre planen din?
Jeg har fått dine tidligere sykejournaler.
Når jeg forstår
hva som fikk de andre kirurgene til å komme til "nei",
kan jeg merke en tydelig vei til "ja".
Når jeg er ferdig med svulsten din, kan jeg si deg
hvilken gate rakkeren vokste opp i og hvor den mistet jomfrudommen.
Skal si du er selvsikker.
- Takk. - Eller har vrangforestillinger.
Én av to.
Det er vanskelig å si. De ser så like ut.
UNDERSØKELSESROM
Jeg tror vi må snakke om hva vi gjør
hvis barnet er type II.
Det er han ikke.
Jeg vet du tror det. Det gjør jeg også.
Men hvis han er type II, er det så forferdelig...
- Jeg vet det. - ...og vanligvis dødelig.
Og før det er det enda verre.
Jeg vet alt dette. Jeg bare... Jeg vil ikke snakke om det.
Men vi bør snakke om det.
Hvorfor kan vi ikke vente til i morgen?
Fordi vi bør ha en plan. Hva mener du?
Ok, hva vil du gjøre?
Det er det jeg mener. Vi må finne ut av det.
Nei, jeg spør hva du vil.
Jeg vil at vi skal finne ut av det sammen.
Jeg tror ikke det er sant.
Jeg tror du allerede vet hva du ville gjort.
- Så... - Hva?
Bare si det.
- Ikke... - Akkurat nå. Hva vil du gjøre?
Hvis barnet er type II,
syns jeg vi skal ta abort.
Og jeg bryr meg ikke om barnet er type II eller type III.
Uansett vil jeg beholde ham.
April!
Jeg sa jeg ikke ville snakke om dette.
Se på alle disse adhesjonene.
Ja, det er umulig å forutse dem.
De fordekte små rakkerne vises ikke på skanningen.
Og det er flere av dem bak også.
Jeg trenger mer eksponering.
Vurderer du å forlenge innsnittet?
Jeg er nødt. Jeg ser ikke hva som er der oppe.
Svulsten bare fortsetter. Alle landemerkene er skjult.
Jeg har gått meg vill her. Det er som å gå i blinde.
Kan du komme nærmere med de bildene?
Ja, doktor.
Svulsten burde bare være i øvre hulvene.
Det kan ikke stemme.
Det viser ikke ytterligere inntrengning.
Få se koronal vinkel.
Hva gjør svulsten helt der borte?
Det er det jeg vil vite.
- Hvor gamle er bildene? - Bare to uker.
Og de er fullstendig utdaterte. Denne greia vokser for fort.
Ingenting er der det skal være.
Svulsten har vokst til hulvenens avgreninger.
- Disse er ubrukelige. - Jeg ser ikke hva jeg gjør.
Herregud. Den sprer seg også gjennom mellomgulvet. Sug.
- Jeg ser ikke engang hvor... - Ikke jeg heller.
Ikke rør den. Den revner.
Svulsten har vokst hele veien opp mellom lungene.
- Kall opp hjertekirurgisk! - Den er inne i hjerteposen.
Få suget ut. Ikke rør den. Ikke gjør noe.
Kall opp hjertekirurgisk, 911!
Vi må ut. Alle ut. Ikke rør.
Hva gjør vi? Hva skjer?
Kan noen si noe? Hva gjør vi?
Den har spredt seg fra blodårene til leveren,
mellomgulvet, hjerteposen og kanskje hjertet.
Hvordan kan én svulst bli så stor så fort?
- Den er overalt. - Det er et monster.
Hva gjør vi da?
Jeg har ingen anelse.
Michael, jeg er redd Adrians svulst har vokst betydelig,
og den er nå nær hjertet.
Så dr. Pierce er her.
Hjertet?
Den går gjennom venen som går
fra leveren til hjertet.
Og den vokser raskere enn forventet.
Vi trenger flere MRI-skanninger
for å se hvor omfattende svulsten er.
Vi har alle dere.
Tre leger.
Tre er mange.
Odyssevs kom ikke tilbake til Ithaca på egen hånd.
Han trengte mye hjelp av faiakerne, ikke sant?
Vi er faiakerne.
Du trenger alle faiakerne du kan få.
Vi skal finne ut av denne svulsten.
- Så lett. - Og det er fjorårets modell.
Vi er uker unna avdukingen av en som vil veie 30 % mindre.
Veldig imponerende.
Prosjektet er imponerende.
Robotlignende lemmer for skadde veteraner? Veldig sexy.
Og vi på CyberSystems verker etter å hoppe i seng med dere.
Veldig smigrende.
Bra. Det er det jeg vil.
Jeg legger igjen denne mappen så dere kan gå gjennom den.
Jeg blir i Seattle en dag til,
så ring meg om dere trenger noe.
Takk for at du kom.
Hva syns du?
- Jeg syns du skal satse på det. - Jaså?
For jeg ble ikke imponert av transduktorene.
Hva? Nei, de er håpløse.
Jeg snakker om henne.
Utstrålingen hennes? Kjente du ikke det?
Stor utstråling for major Hunt.
- Du misoppfattet fullstendig. - Gi deg.
"Prosjektet er sexy.
"La oss hoppe til sengs."
- Jeg var faktisk utilpass. - Hold opp!
Der er du. Hvor har du vært?
Jeg tok en morkakeprøve av April Kepner.
Vi venter på resultatene. Jeg hater å vente.
Det er enklere på barnekirurgisk.
Foreldrene er der.
Man snakker med dem, og barnet er der
så de kan holde om dem og håpe på det beste.
Katten er på taket.
Her er det ikke noe barn å holde.
Problemet føles så teoretisk.
Det er ingen katt. Ikke noe tak.
Bare to redde og hjelpeløse foreldre.
Og du har bedt om ilbehandling?
Ja. Jeg bør få dem innen 24 timer.
Da er det ikke noe mer å gjøre med i dag, og godt er det.
Jeg har utrettet mirakler.
Jeg har funnet oss helt fantastiske operasjoner
for de neste ukene.
En TTTS, 19 uker gammelt,
21 uker, TRAP, trenger RFA,
en ensidig lungeagenesi.
Og det er bare begynnelsen.
- Begynnelsen på hva? - Lynkurset ditt.
Jeg har oppsporet de mest ødelagte,
medisinsk problematiske fostrene jeg kunne finne,
og jeg får dem alle hit til dette sykehuset
så du kan lære og vi kan redde dem.
- Og du vil reparere dem alle? - Det skal vi.
Begynn å lese.
Du kan takke meg senere.
Dette høres sprøtt ut, så ikke...
Jeg innlemmer en fordeling av radioaktive frø under operasjonen,
for å holde svulstsengen fri for tilbakevendende celler.
Jeg trodde du skulle bruke laser.
Jeg har gjort det. Vi er forbi det.
Prøv å henge med.
Beklager, Shepherd, men dette er en kjempesjanse
- for dem til å lære. - Det går bra.
Laseren er til ablasjon av celler fra synsnerven.
- Det er et massivt sommerfugl-gliom. - Det er ikke bare massivt.
Det er fantastisk.
Nei, nei, nei. Vil ikke en laser ta flere måneder?
Men før det vil jeg bruke
en ultrasonisk kirurgisk aspirator til å bløte cellene,
så den sexy laseren og... Ja.
Jeg skjønner ikke.
Du snakket om laserablasjon.
Er det bare synsnervekrysningen,
- eller vil det strekke seg... - Trekk dere tilbake.
Se på hele den store, vakre, velskapte tingen.
Hver del av svulsten vil reagere forskjellig.
Man trenger mange tilnærminger.
Man må være forsiktig med én del og brutal med den andre.
Bare slik vil hun reagere. Skjønner dere?
Jeg ser ikke svulster slik hun gjør.
Sa ikke fem kirurger
at disse metodene sannsynligvis ville drepe pasienten?
Seks.
Men ingen av dem prøvde alt på en gang. Det bør fungere.
Kanskje vi skal begynne fra begynnelsen.
Ok.
Jeg begynner med en bifrontal tilnærming.
Er det høyre forkammer? Jeg kan ikke se det.
Alt ser ut som grøt.
Se på denne vinkelen.
Trenger den inn i høyre forkammer?
Det er et bevegelsesartefakt.
- Pokker. - Adrian er tilbake på rommet sitt.
Stabil enn så lenge. Hvordan går det?
- Har kyklopen vist seg? - Kyklopen?
Pasienten er glad i Odysseen,
så jeg kaller svulsten kyklopen fordi den er et stort, stygt monster.
Det føles som å jobbe med ett øye, for jeg kan se den,
men jeg ser ikke alt.
Alle vinklene er ufullstendige.
Hva med å få nye skanninger med kontrast,
denne gangen med 3D-modell?
Kvinnen ligger åpen i sengen.
Vi har ikke tid til prøving og feiling.
Jeg vil bare stikke hånden inn og ta den.
Vi kan gå inn med disse, men jeg kan ikke se.
Om jeg bare kunne holde den og se den...
- Fy flate. - Hva?
Hun har en idé.
Jeg fikk den i fjor, og den er genial.
Vi skal skrive den ut. Hele svulsten.
Jeg prøvde det med portvenene, men det gikk ikke.
Men med denne trenger det ikke å fungere.
Hun har en fungerende svulst. Vi må bare kunne se den
- for å kunne drepe den. - Kjenn fienden.
- Vil dette fungere? - Ja.
To prosent igjen å laste opp.
Slik overvinner vi den.
Slik kan vi visualisere den.
Vi vil få en følbar, anatomisk korrekt
3D-modell av denne svulsten, forbundet med tilstøtende organer...
- Ferdig! - Opplastet!
Utskriftsstatus (ca 10 timer gjenstår)
Om 10 timer.
Det lengst overlevende type II-tilfellet jeg kunne finne,
levde i 18 måneder.
På intensiven hele livet,
med intravenøs næring og respirator.
Det er ikke noe liv.
Jeg ønsker ikke det for sønnen min.
Ikke jeg heller. Jeg...
Ok. Hvordan kan du da...
For vi vet ikke hva som vil skje.
- Vi vet ikke om han er type II. - Men hva om han er det?
Uansett hvor lenge han lever...
- Vil være med oss, i armene våre. - Ja.
Han vil vite at han er elsket og ønsket.
Beina hans kan knekke om du tar på ham.
De kan knekke om vi bytter bleie.
Vi er leger. Vi takler det.
Om noen kan, så er det vi.
Jeg mener ikke at vi ikke kan. Jeg spør om vi bør.
Ja, vi er leger.
Kanskje vi kan ta en kvalifisert avgjørelse.
Og kanskje vi ble gitt dette barnet av en grunn.
April.
Du har ringt moren din.
Ja. Folk trenger moren sin i en krise.
Nei, ikke alle.
Jeg kom så fort jeg fikk meldingen, vennen.
Det går bra. Alt ordner seg.
Jeg er her.
Jobber du i dag?
- Nei. - Så la oss stikke herfra.
- Du kan trenge andre omgivelser. - Det er en veldig god idé.
Vi bør ta fri resten av dagen
og dra til et fint sted, kanskje kjøre til sjøen.
La oss gå i kirken.
Du vil finne trøst der.
Vær så god.
La oss dra og be.
Hun har det bra.
De stolene tar knekken på ryggen.
Dra hjem og hvil deg litt.
Jeg kan ikke.
Jeg kan ikke dra hjem alene med henne i denne tilstanden.
Jeg tenkte jeg kunne bli og lese.
Ok. Det er greit.
Men jeg kan ikke lese heller.
Kan ikke konsentrere meg.
Det er rart. Jeg har aldri hatt det problemet.
Jeg tror det er fordi jeg ikke vet hvor hun er.
Jeg vet alltid hvor hun er.
Hun er her.
Det er akkurat som om hun sover i sengen ved siden av deg.
Egentlig ikke.
For hun vil kanskje ikke våkne.
Det føles som om...
Som om hun har seilt av sted uten at jeg vet om hun kommer tilbake.
Det er slik det føles.
Michael, vi jobber veldig hardt for å løse dette.
Jeg vet det.
Jeg vet det. Jeg bare...
Jeg vil bare ha henne tilbake.
Jeg også.
Dette HLHS-tilfellet virker umulig.
Moren er gravid for tredje gang,
og de andre barna var dødfødte.
Det vil dette også være.
Takaos syndrom?
Hun burde adoptere.
Men denne...
Trakeal okklusjon med ballong? Den vil vi ha.
Hvordan klarer du dette uten å... Dette er grufulle historier.
De er pasienter, Robbins.
Jo flere du finner, jo mer lærer du, og jo flere redder vi.
Så enkelt er det.
Arbeidet ditt kommer i tre kategorier,
mulig, umulig, kanskje.
Andre tilnærminger er bortkastet tid.
Himmel og hav. Det er skjebnen!
Din sexy teknologirepresentant!
Hun er ikke min sexy noe som helst.
Ikke ennå, men hun kan bli det.
Jeg ble med ut i kveld for å slappe av, ikke for å...
Hun er teknologirepresentant. En interessekonflikt.
Ikke om vi ikke kjøper transduktorene.
Bare skrot uansett.
Kom igjen! Du må tilbake i salen.
- Og hun har en fin sal. - Ja.
Hva? Hva gjør du?
Jeg er ikke særlig flink til slikt,
så jeg sier det bare rett ut.
Jeg tror du var interessert i mer enn bare programmet vårt.
Skjønte du det?
Jeg hadde rett!
Jeg visste det! Ok. Dette bør bli lett.
Owen er litt sjenert, men han er en flott fyr.
Og følelsen er gjensidig.
Så...
Så hva sier du?
Jeg vil si at det er noe ved ham
som ikke helt føles som min type.
Hva? Nei! Han er...
Han er veldig tiltrekkende. Han er hyggelig. Han er festlig.
Folk liker da festlig? Gi ham en sjanse.
Hva med ham er ikke din type?
Han har penis.
Vent. Nei. Du...
- Du var flørtete. - Ja.
Men ikke med ham.
Jeg er lei meg på grunn av mitt intenst manglende spill nå.
Tenk at jeg ikke skjønte det.
Før i tiden ville jeg ha tenkt:
"Ja. Jeg vet det er meg."
Men akkurat nå er jeg...
For når du ser sånn på meg...
Du er nydelig, forresten.
Sier folk det hele tiden? For du er nydelig.
Nei da.
Er jeg? Nei. Er jeg?
Nei. Vent.
Slutt.
- Liker du ikke kvinner? - Jo, absolutt.
Kvinner. Menn. Folk, egentlig. Jeg er bare...
Jeg er bare ikke på utkikk akkurat nå.
Jeg er skilt.
Det var nylig og vondt og brutalt.
Brutalt, faktisk.
Hvis du vil glemme det en liten stund,
drar jeg i morgen.
Behøver ikke være noe mer enn én natt.
Jeg skulle gjerne...
Skulle gjerne elsket det. Jeg er ikke klar.
Jeg er så lei meg.
- Hei, folkens. - Hei.
- Du er sen. - Vi har en timeplan å følge.
Jeg så på dr. Walls notater,
og jeg fant motstridende informasjon.
Han var andre vurdering?
- Hvor er Wall? - Case Western.
Han var tredje. Han er stråling.
Akkurat. Plasserer bare datoene.
- Hva er alle disse? - Tilfeller. Fostre.
Hvert kort representerer et foster jeg skal lære Robbins å fikse.
Som jeg regner vi kan klare på tiden jeg har.
- Og disse? - Disse?
Nei. Disse er de jeg kunne ha reddet
om jeg hadde tid.
Du bør bare tenke på dem som barn som vil dø
hvis det viser seg at du ikke kan fjerne svulsten min.
- Ikke noe press. - Jo. Press.
Vi har begrenset med tid.
Prøv å være meg.
Ok.
Dr. Meadows, veer og forløsning.
Bra! Du er hjemme igjen!
Akkurat i tide til middag.
Lukter godt.
Hvordan var det i kirken?
Koret var der
og øvde til møtet i morgen kveld.
Virkelig vakkert. Vi burde gå på det.
Jeg tror ikke vi vet hva vi har lyst til i morgen, Karen.
På grunn av prøveresultatene?
April fortalte meg om prøven, og jeg sa
at det ikke er noe poeng i å få de resultatene.
- Unnskyld? - Gud gir det han ønsker å gi.
Ingen prøve vil endre det.
Og April er allerede er så opprørt og stresset.
Det er ikke bra for barnet.
Bare fokuser på å elske det skjønne lille barnet.
Det er alt som teller.
Nei, det er absolutt ikke alt som teller.
Jeg vet det er vanskelig å forstå noen ganger
hvordan planen hans vil utspille seg.
Ja, men jeg tenker ikke på planen hans.
Jeg tenker på vår plan.
Han gir oss aldri mer enn vi kan klare.
Å få resultatene,
å bli informert om barnets tilstand,
det er slik vi klarer det.
Jeg ringte pastoren vår hjemme.
April snakket med ham. Han var veldig hjelpsom.
April.
La meg hjelpe.
Uansett hva som skjer, skal vi bære byrden
når den blir lagt på oss.
Det skal vi. Du og jeg. Vi skal bære byrden.
Hun prøver bare å hjelpe.
Gjør hun? Egentlig? Hjelper hun?
Ikke kjeft på henne.
- Ikke ta den tonen. - Hvilke tone?
Jeg bruker ingen tone. Jeg prøver å forstå.
Du prøver å overtale jenta mi
til å gjøre noe hun vet innerst inne
at hun ikke vil gjøre.
Jeg vil ikke overtale henne.
Jeg støtter henne i å prøve å ta det beste valget
for barnet, for henne, for familien.
- Dette er mellom April og Gud. - Ok.
Og hvis du tror hun vil gå med på
- å ta abort... - Det er vårt barn!
- Du er... - Få det inn i hodet ditt.
Hold opp!
Ingenting av dette hjelper!
Ingen av dere hjelper.
Jeg står her og hører deg fortelle meg
at Gud bare gir meg ett valg,
og deg fortelle meg at jeg bør gi avkall på Guds valg.
Og jeg vet ingenting
annet enn at jeg er redd og trist og alene.
Dere står der og kjefter på hverandre og snakker til meg,
men jeg er alene, og det er skremmende!
Og jo høyere dere snakker, desto reddere blir jeg,
så begge to må bare holde kjeft!
Kan dere... Klarer dere det?
Kan dere være så snill å bare holde kjeft?
Hvorfor er dere her fremdeles?
Vi løser en svulst ved å skrive den ut i 3D.
Ja.
Hvorfor er du her?
Jeg løser også en svulst.
Kanskje du burde skrive ut i 3D.
Synlighet er ikke problemet.
Jeg ser svulsten i all dens problematiske prakt,
og den viser meg langfingeren
foran Richard Webber og en haug med turnusleger.
Hvor er barna?
Oppe.
Barnehage. Barnepark. Hva man enn kaller det.
Den er åpen hele døgnet.
Du vet vel at den bare er for kirurger på vakt?
Bailey, ikke døm meg. Derek bor i DC.
Nei, men hvis de spør, bør du si at du er på vakt.
På genomlabben var jeg på vakt to ganger i uken.
Dere vet vel at denne utskriften vil ta kanskje fem timer til?
- Syv. - Syv timer og 20 minutter.
Syv og en halv.
Dere kan jo dra hjem, sove, og så komme tilbake.
Noen må bli i tilfelle skriveren krasjer.
Og det er greit for meg. Jeg liker lyden. Den er beroligende.
Det føles rart å sove alene.
Jeg er ikke vant til det. Jeg vet ikke hvorfor.
Han reiste bort stadig vekk,
men denne gangen er han...
Han er borte, og jeg vet det.
Sengen føles ensom.
Jeg kan visst ikke sove alene.
Det kan du ikke.
Det er bare tre måneder siden at hver gang jeg ringte
eller stakk innom eller Skypet,
så var Cristina der.
Du sov aldri alene. Du hadde Derek.
Var det ikke Derek, var det Cristina.
Og det hendte sikkert
at du var den midterste skjeen
mens dere alle lå i skje.
Har aldri møtt en mindre ensom person enn du pleide...
Pleide å være.
Jeg må lære å sove alene.
Ben snorker. Og noen ganger snakker han i søvne.
Og han er varm.
Som en ovn.
Som om det kommer flammer ut av ham.
Flaks for ham at jeg elsker ham.
Og han er turnuslege og sjeldent hjemme om natten.
Ellers ville han vært død.
Jeg savner å sove med en mann i sengen.
Med ryggen til hverandre,
knapt nær hverandre bortsett fra armen som ligger over magen.
Når jeg våknet om natten, livredd for meg,
likte jeg å vite at han var der,
at jeg ikke var alene.
Jeg får ikke sove med noen ved siden av meg.
Bokstavelig talt ikke.
Min eneste seriøse, Dean.
Dean elsket å ligge i skje og kose,
og jeg bare lå der
stille og stirret,
talte sekundene til han sovnet
og jeg kunne snike meg bort og sove på sofaen.
Så snek jeg meg tilbake i sengen før han våknet om morgenen.
Folk syns det er en søt historie. Det er det ikke.
Sofaen var steinhard. Jeg var utslitt.
Dean er en flott fyr.
Han er høy og snill.
Borgerrettsadvokat.
Han er festlig.
Så da han fridde,
forklarte jeg det med sovingen.
Jeg sa:
"Kanskje du kan sove på et rom nede i gangen."
Jeg ville sove alene.
Hva skjedde?
Han er nå gift med en som elsker å ligge i skje og kose.
Og jeg sover som et barn hver natt.
Jeg er kanskje for flink til å være alene.
Kanskje jeg kan skrive ut en Derek.
Bare til å sove med.
Hei, flytt dere.
Hei igjen, kyklop.
Den er helt fantastisk.
Den kunne ikke vært mer fantastisk.
Hva er neste trinn?
Jeg tror vi kan dele mellomgulvet
for å fjerne den perikardale delen av svulsten.
Men forsiktig.
Vi må dissekere to til tre centimeter
nær hulvenen først for å kontrollere strømmen.
Ja, og så kan vi klemme
og lage den venovenøse bypassklaffen.
Sikker på at dere ikke vil gjøre en sternotomi?
Nå har du noe å si? Hvor var du i går?
- Jeg skulle sett denne. - Hva vil du frem til?
Jeg ville brukt McGinns teknikk
for å komme til brystet med mindre inngrep
for å unngå mellomgulvsbrokk etter strålingen.
- Han har et poeng. - Tilbake til begynnelsen.
Greit, så kjenn her.
Det er ca fem centimeter over nyrevenen?
Ok, men stopp.
- Lukk øynene og bare kjenn. - Ok.
For alt vi har å gå på, er muskelhukommelse.
Det er to fingerbredder
fra sammenløpet av de hepatiske årene.
Og så anastomoserer vi det togrenede graftet.
Bailey?
Skriv det.
Du er tavleslaven deres.
- Du er misunnelig, ikke sant? - Nei. Litt.
- Wilson! - Ja. Skal bli.
Greit, fingeren min er i Winslows foramen.
- Bailey, kjenner du meg? - Ja, jeg er rett bak deg.
Jeg kjenner kanten av det lille omentet.
Jeg tror det gir meg nok plass til å kontrollere leverporten.
Ja. Jeg kan kjenne et godt vindu.
Bra. Det fungerer.
- Nei. - Greit, hva nå?
Ingenting. Det er blod i sårpumpen.
Hun blør. Vi må få henne opp til OS-en.
- Trenger du hjelp? - Ja. Av Wilson.
Sett den tavlen opp så alle kan se den.
Vi har ikke kommet til den retroperitoneale dissekeringen.
Vi gjør det når vi kommer opp dit. Vi finner ut av det etter hvert.
Du blir med meg.
Jeg er i det retrohepatiske området. Mer sug.
Greit, da er du på trinn to.
Trinn to: Tilgang til den perikardiale hulvenen.
Bailey, litt mer retraksjon?
Jeg er ved hjerteposen.
Den forgrener seg to centimeter i hver retning, så du er nær.
Pokker. Adhesjoner her også.
Det er for mye blod. Sug!
Jeg må gjøre en delvis reseksjon av leveren,
men jeg ser ikke til å gjøre det.
Samme problem her oppe. Kan jeg få litt mer sug?
Skal vi kontrollere de hepatiske årene
- og fjerne en del av leveren? - Jeg prøver.
Jeg tror det er eneste mulighet.
Men uten å kunne se, kan jeg treffe en stor blodåre. Pierce?
Jeg kan ikke se området.
Jeg ser ingenting.
Pokker. De drukner.
Jeg vet ikke om modellen vil hjelpe dem.
Den sier dem ikke noe mer enn skanningene gjorde.
- De ser fortsatt ikke nok til å... - Modellen hjelper dem å se
uten adhesjoner og blødninger i veien.
Sammenholdt med anatomien hennes.
Det er det store bildet.
Herregud.
Jeg skjønner.
Bare hyggelig.
Hvordan går det?
Millimeter for millimeter.
Notattakerne dine gikk lei
og dumpet meg for en annen svulst.
Jeg tenkte du kunne trenge denne.
Holder du øye med meg? Er det det som skjer?
Nei. Hvorfor tror du det?
Fordi du kanskje er bekymret for meg,
at jeg har bestemt meg for å gjøre noe som ikke kan gjøres,
bare for å vise at jeg er i orden og fortjener å være her.
- At jeg gaper over for mye. - Burde jeg holde øye med deg?
Du så blikket til de turnuslegene i går.
De tror jeg er gal.
Og hvorfor ikke?
Hvorfor tror jeg at jeg kan gjøre dette?
Hvorfor ikke tro at jeg vil drepe denne kvinnen
- og de små barna med henne? - Du gjør ikke det.
- Ingen tror at dette kan fungere. - Ingen forstår det.
Du snakket langt over hodet på de turnuslegene.
Og du tenker så fort at øynene mine begynte å snurre.
Men du har en plan.
Og selv om du er den eneste som kan se sluttspillet,
betyr det ikke at du tar feil.
Det betyr bare at det er ensomt.
Og skremmende.
Du ville være en tosk om du ikke var redd.
Jeg skal la deg være i fred.
Ikke gjør det. Da blir jeg alene med denne greia.
Det du snakket om i går,
den store, vakre svulsten?
Jeg tror jeg skjønner det. Tror jeg.
- Du bruker fluoroscein først. - Si meg hvorfor.
Så du kan holde øye med hypofysestilken,
selv om du ikke er i nærheten.
Fordi?
Fordi du vil forstå alt på én gang.
- Ikke sant? - Ja.
Takk.
Du kan gå nå.
Sånn. Har den.
De hepatiske årene er ligert. Hva nå?
Du har kontroll på nedre delen av svulsten, så...
Det var så langt du kom. Det er siste trinn.
Ok, så da...
- Dissekere rundt mellomgulvet. - Fullføre retroperitonealt.
Det er to muligheter.
Hjertet tåler ikke all klemmingen.
- Vi må handle nå. - Mener du å skjære i blinde?
Nei. Vent. Jo, få kyklopen hit.
- Skal bli. - Få den bort hit,
hold den opp, snu den langsomt.
Vi må anastomosere graftet til den nedre delen.
Så begynner jeg fra den øvre delen.
Ok. Finn meg.
Jeg er ved mellomgulvet.
6-kompress og graft nå.
Jeg er over høyre portvene.
Det er her vi skjærer.
Det er fingeren min.
Ok. Nei, det er...
Her. Den strekker seg 10 centimeter fra der venene møtes.
Det er nå det gjelder. Det er her vi skjærer.
Hvor mye stoler du på den greia?
Jeg sier det straks. Saks.
Ingen voldsom blødning.
Ikke mer enn før.
- Dissekeringen din var feilfri. - Da kommer hun ut.
Greit, kyklop, vis meg det stygge ansiktet.
Så kvalm og så innmari kul!
Har noen blødninger!
Nydelige blødninger, akkurat hvor vi kan se dem.
Hun var veldig pen.
Kvinnen.
I baren.
Med de fine transduktorene.
Jeg er ikke klar.
Du må begynne en gang.
Owen, den siste kvinnen jeg kysset i den baren,
giftet jeg meg med.
Kanskje bare ta den neste med hjem, da.
- Ikke sant? - Hold kjeft.
Du er heller ikke klar.
Jeg kan ikke forestille meg det.
Greit, det er sex.
Jeg har gått ut og hatt tilfeldig sex før, men...
Jeg vet ikke. Jeg kan ikke...
Noe ekte?
Jeg trakk den istappen ut av brystet hennes, Callie.
Jeg badet henne da hun ikke kunne bade seg selv.
Jeg kan ikke forestille meg å tilhøre en annen på den måten igjen.
Har vi brukt opp all vår lykke?
Hender det at du er redd for at dette er alt?
Som om jeg hadde en viss mengde lykke
som skulle vare hele livet,
og jeg har brukt det opp.
Tror du det er sant?
Jeg håper da ikke det.
Den siste ekte eremitten ble funnet
og slept ut av skjul og ut i verden.
De fleste syns livet hans er sørgelig,
men eremitten visste noe vi ikke visste.
- Pause! - Nei!
Steph er på nevro sammen med Shepherd.
Hun har fått den sprøe svulsten sin! Ja!
Hvem lærte deg "pause"?
Grey fortalte meg om det etter operasjonen.
Bra regel.
Nå er pausen over.
Han visste at til syvende og sist,
selv når du er sammen med noen
eller midt i en larmende folkemengde,
er det bare deg.
Den du kan regne med
og støtte deg til
og stole på.
Det må bli deg.
- Hei. - Hei.
- Er det noe galt? - Nei.
Bare... Hva gjør du?
Ingenting. Du?
Jeg ligger i sengen med svulsten min.
Du tok den med hjem. Kan jeg få se den?
Og når man skjønner det, blir det å være alene...
Det er ingen 3D-mann, men det er da noe.
Den får holde enn så lenge.
Herregud. Jeg må...
...et valg.
Bare et øyeblikk.
Ok.
Hva?
Nå kommer den store kanonen, ikke sant?
Jo.
April, Jackson, vi har prøveresultatene.