Mållös. Perplex. Förstummad.
Så kallar vi det när vår hjärna förvandlas från genialisk till tom.
Vi bör bara vara borta en dag. Högst två.
- Behöver du mig innan dess kan du... - Snälla...
Harriet längtar efter lite tid med sin farmor.
Jag kunde ha tagit med henne.
Man kan förbereda sig hur mycket man vill.
Ska du inte säga, "Åk, barn, var inte löjlig!"?
Men känslan kan slå till helt oväntat.
Om du tvekar kan vi hämta hit din patient.
Nej, vi har en flicka som behöver en halstransplantation och en donator
i exakt samma sjukhus.
Vi kan inte riskera att flytta nån av dem.
Jag vet. Jag menade bara...
Så när det slår till, när hjärnan stänger av,
när man inte får fram ett ljud, så är den goda nyheten...
Har du nåt att säga, så säg det.
Inget.
Du kommer säkert att klara det fint.
...att det händer oss alla.
Var är Grey? Sen när ska April följa med?
- Grey ringde. Zola har influensa. - Och du glömde att berätta det?
Jag visste att du skulle behöva en kapabel assistent.
April är mer än kapabel.
Hej, Catherine. Har du allt du behöver?
Ja, självklart.
Okej. Då så.
Är du redo?
- Jag sätter henne i bilen. - Åk nu. Harriet och jag har planer.
Inga medicinska tidskrifter. Bespara henne öppna operationssår.
Ge mig mitt barn.
Hej då, raring!
- Kan jag ta väskan, dr Grey? - Det är dr Kepner.
- Ursäkta mig. Det stod... - Dr Grey blev kapad av min mor.
Det här är fantastiskt.
- Varför har vi aldrig tagit ditt plan? - Det är inte mitt plan.
Ditt namn står på det. Precis på vingen, i stora fina bokstäver: Avery.
- Ja... - Så det är ditt plan.
Nej, det är familjens. Inte mitt.
Det är Catherines också. Jag menar...
Hon gjorde Avery-stiftelsen till vad den är. Då borde hon få flyga så här.
Verkligen? Måste vi prata om min mamma just nu?
- Ja, jag tar lite champagne. - Du borde inte dricka champagne.
Vi ska direkt till sjukhuset.
- Sodavatten. - Detsamma för mig, tack, Katie.
Välkomna.
Här är era journaler, dr Avery...
- ...och dr Grey. - Kepner.
Ursäkta. Jag vet hans namn, för det står på alla brevpapper.
En patient och en donator, båda här tillsammans,
samma tid, samma dag, perfekt matchning. Det är som att vinna på lotto.
Om man kallar en hjärndöd grabb för en lott, så.
Det är givetvis en fruktansvärd förlust. Det var...
Jag är glad att ni är här för att möjliggöra det här.
- Donatorns rum ligger längst bort. - Och du har donatorns medgivande?
Ja, innan vi kommer dit... Ni måste förklara för mr Young
- varför ni inte kan hjälpa hans son. - Har ingen berättat än?
- Han visste väl att vi var på väg? - Ja, men han har svårt att acceptera,
som ni säkert förstår.
Du var tydlig med att patientens far var införstådd.
Jag sa aldrig att han gick med på det. Jag sa bara...
Så han tror att vi ska rädda hans son, inte ta hans organ.
När ni har undersökt pojken, så är det bättre om han får höra det av er.
Jag är bara glad att ni är här. Dr Corridan sa att han inget kunde göra,
men att en doktor var på väg från Seattle.
Jag tänkte... Det är fantastiskt. Det finns hopp.
Vad är planen? Vill ni ta några prover?
Operation? Ni vill såklart undersöka honom,
men när tror ni att han vaknar?
- Mr Young, jag är... - Snälla, kalla mig Eric.
- Eric... - Det är hans födelsedag.
Sa jag det?
Dubbelsiffrigt, sa han jämt.
Han hade så kul där uppe på berget.
"Bara ett åk till, pappa.
"Bara ett till..."
Eric, jag är rädd att vi har ett svårt besked.
Vi har tittat på Brians röntgenbilder, och tyvärr hade dr Corridan rätt.
Det finns inget vi kan göra för din son.
Varför är ni här då?
Vi är här för att vi ville prata med dig om...
...att donera din sons organ.
Nej.
Ni är här för att hjälpa min son.
Jag förstår hur svårt det här är.
Svårt? Om ni förstod vad ni ber om skulle ni inte...
- Mr Young... - Jag vet vad vi begär.
När allt du vill är att få honom tillbaka, att hålla om honom.
Jag vet att tanken på att släppa nån del av honom känns...
...omöjlig.
Bara du kan fatta det beslutet. Vi förstår det.
Vi ber dig inte göra nåt som känns fel.
Och vill du inte göra det, så är det okej.
Vi är här för att stötta dig oavsett.
Allt jag vet är...
...att när jag miste min son...
...så behövde jag finna nån mening med det.
Var skriver jag på?
Den här vägen till Carolines rum.
Hennes föräldrar ser fram emot att träffa dig, dr Avery.
- Det här är Risa och Mary Hodges. - Trevligt att träffa er båda.
Vi är tacksamma över att ni har kommit hela vägen hit,
men vår dotter har träffat dussintals läkare
som alla har utsatt henne för ett helvete och lovat saker de inte borde.
Mary, låt killen hälsa.
Tumören måste bort.
Men hon behöver sina stämband.
Hon behöver sin röst, så om halstransplantationen inte är verklig...
Om det bara är ännu ett tomt löfte...
Jag förstår.
Låt mig börja om.
Mitt fel. Jag är dr Avery.
Jag är certifierad plastikkirurg och ÖNH-specialist.
Jag är också pappa.
Jag har rest långt, för jag vet att jag kan hjälpa er dotter.
Och jag ger inga tomma löften.
Jag vet fortfarande inte om det här är rätt. Laryngektomin är säkrast...
Vi var överens. De tar inte hennes stämband.
Och om ni skär upp hennes hals och transplantatet inte fungerar?
- Då blir det en permanent trakeostomi. - Permanent? Ser du? Vill du riskera det?
Han skulle inte göra det om han inte trodde att han klarade det.
Det här ingreppet ger bäst chans för överlevnad,
och för att få rösten och livet tillbaka.
Snälla Mary.
Okej.
Varför gör du så där?
Säger att du är pappa för att charma dem och utnyttjar Samuel...
Det är mitt liv. Det hände.
Det är mitt liv också, men jag utnyttjar inte det.
För att hjälpa pappan att besluta? Hjälpa mammorna att känna tröst?
Gillar du det inte, så är det ditt problem.
Jag bad dig inte att komma hit.
Vi måste förbereda operationen i kväll.
Jag har ett ställe jag måste gå till. Jag hittar dig senare.
Vart måste du gå? Vi är i Montana.
Jag söker upp dig senare.
April.
Jag har lagt fram alla Carolines journaler och kinamat är på väg.
Jag vet att det är spänt mellan oss, men om vi ska utföra operationen...
Jag behöver förbereda mig ensam.
Vi hörs i morgon.
Okej.
Carl...
...doktorn sa ju åt dig att äta mindre nötkött.
Det är därför jag delar.
Behöver du nåt?
Gratis öl till nya kunder.
Håll till godo.
Hallå?
Nej, det här är dr Kepner.
Jag vet inte. Har ni ringt hans rum?
Förlåt? Vad?
En lesion på donatorns hals gör att transplantationen inte längre är möjlig.
- Jag är ledsen... - Ni övertalade mig till det här.
Ni sa att det här var lösningen.
- Hur ska ni hjälpa vår dotter nu? - Mary, sluta skrika.
Det är verkligen läge att skrika, Risa.
Bästa sättet att hjälpa er dotter är att göra laryngektomin,
- vilket betyder... - Nej, vi vet vad det betyder.
Att vi tar ifrån henne stämbanden och hennes förmåga att tala.
Vi sa att det inte är ett alternativ.
Jag tror verkligen att det är hennes bästa chans.
Och dr Avery? Tror han det också?
Jag vet inte var du är eller vad du gör, men ring mig!
Helvete också!
Var har du varit?
Jag har letat överallt.
Corridan har ringt flera gånger.
- Jag har ringt, sms: at... - Lugna dig. Du sms: ade en gång.
Inga organ, ingen operation, eller hur?
Jag hörde inget efter det, så jag tog ett glas.
Batteriet dog.
Det är inte till stor hjälp.
- Du är full. - Du är förbannad.
Ja, det är jag.
Vi förlorade donatorn. Carolines röntgen visar mer omfattande strupskador,
hennes föräldrar håller på att bryta ihop och du super dig full?
Jackson.
Jag tog en öl efter jobbet, April.
Fyra öl, faktiskt, och lite whisky ovanpå det.
Vad är det med dig?
Inget. Det är inget fel på mig.
Vi har en patient som räknar med oss.
Nej, inte oss, mig.
Och det finns inga organ, inget jag kan göra, så lämna mig i fred.
Det här är inte likt dig. Du super inte på barer och sviker patienter...
Jag har inte svikit nån.
Hur har vi det här borta?
- Dessert? - Nej, han ska hem och nyktra till.
Han måste jobba, eller hur?
- Då ringer jag en taxi. - Jag går.
Vill du ha nåt?
Nej, det är bra.
Han lämnade sin bok.
Tekniker för svalgoperationer.
Luftvägsrekonstruktion?
Halstransplantation. Det skulle bli en halstransplantation.
- Den blev just inställd. - Så laryngektomi är inget alternativ?
Jag var kirurg. För många livstider sen.
Jaså?
Gav du upp det för det här?
Det är ingen större skillnad.
Folk kommer hit i nöd och jag ger dem tröst.
De mår bättre när de går än när de kom.
Arbetstiderna är bättre och ingen dör.
Vad jag vet.
- Välkommen till Bozeman, doktor... - Kepner. April Kepner.
Robert Avery.
Avery. Som sjukhuset?
En gång i tiden.
Säg till om du behöver nåt.
Det ska jag göra.
Vi måste hitta ett sätt att hjälpa Caroline.
- Vad är klockan? - Det är tidigt.
- Vad? - Är du okej?
Ja, jag mår bra.
Klä på dig. Vi måste jobba.
Visst.
Jag ser inget alternativ, men jag hatar laryngektomin.
- Hon hade haft bättre chans på Grey Sloan. - Hon är inte stabil nog. Det vet du.
Inte nu. Jag vet bara inte varför vi måste åka ända hit.
Vet du?
Förra gången jag opererade en unge med halstumör gjorde vi det i stadier.
Först en radikal excision och trakeotomi, följt av hudtransplantation.
Hon har inte så mycket tid.
- Jag vet... - Men hade vi börjat i går kväll...
Vi hade ändå inte haft tid för hudtransplantationen.
- Jag var full. Du behöver inte hålla koll. - Det gör jag inte.
Jag försöker bara hjälpa vår patient trots att du inte vill ha mig här.
Ändå är du här, för du och min mamma är så bundis
att hon inte ens frågade mig.
Herregud! Jag var vän med henne långt innan du och jag ens...
Jag respekterar henne.
Jag respekterar vad hon har skapat och vad det betyder...
Hon säger att skillnaden är att du föddes med pengar
och jag fick tjäna dem. Därför är hon och jag mer lika.
Tror du att det är en tävling mellan dig och mig?
- Nej, det är inte poängen... - Håll käften.
Säg inte åt mig att hålla käften...
Har luftvägarna kollapsat måste vi intubera direkt.
Vad står på, dr Corridan?
Sköterskorna sökte oss akut. Vad händer?
Caroline ska skrivas ut.
Hon är inte stabil nog.
- Läkarna på Baylor anser det. - Vilka läkare på Baylor?
Den vi ringde.
Jag talade med dr Rapkin.
Hon har en ny metod hon tror kan hjälpa.
Aggressiv strålning med excision efter två veckor.
- Vi har redan uteslutit det... - Vi har sett över alla möjliga alternativ.
Det kommer en punkt där man bara måste höra...
Tror ni inte att jag hör er?
Er alla?
Min dotter har ingen röst.
Vi är hennes röst.
Vi tänker inte svika henne, bara för att vi slutade ställa frågor.
Vi frågade, ni sa nej.
Vi flyttar henne.
De har rätt att flytta henne.
Nej. Det är för farligt.
Flickan kan kvävas av sin tumör.
Flyttar ni henne kan hon dö. Punkt, slut.
Ni måste skriva på att ni gör det mot läkares inrådan.
Av juridiska skäl.
Berätta vad ni har att erbjuda.
Berätta varför vi ska stanna.
Vi har övervägt allt.
Det finns inga andra alternativ. Gör vi laryngektomin så överlever Caroline.
Så enkelt är det.
Vi flyttar henne till Baylor.
Det är vad hon vill, vad vi alla vill.
Vi löser det. Vi ger henne rösten tillbaka.
Vad dr Avery menar är...
Jag har en idé.
Jag sa ju att jag inte bryter mina löften.
Jag lovar er.
Jag har en idé som jag tror funkar. Jag ringer dr Rapkin.
Jag ringer alla jag kan.
Det här kommer att funka.
Ge dr Kepner och mig lite tid, och flytta henne inte.
Snälla.
Vi tar ett plan klockan tre i morgon.
Ni har till dess.
Okej. Vad är din idé?
- Jag har ingen. - Du sa ju just...
De får inte flytta henne, och jag behövde mer tid.
Vad är det med dig? Varför plågar du den stackars flickan?
Du gav just ett löfte som du vet att vi inte kan hålla.
Vi hittar ett sätt.
Var? Var ska vi hitta det?
- På restaurangen? - Vad...?
När tänker du berätta att du har hittat din far?
Din far, Jackson, din sen länge försvunna nolla till far.
Den distingerade hippiekirurgen som nu lagar mat på traktens hak.
Han är skälet till att vi är här.
- Nej, jag kom för en patients skull. - Ljug inte för mig.
Och ljug inte för Caroline och hennes föräldrar.
Vi är bara här på grund av din satans pappa,
och nu kommer flickan att dö.
- Natti natti. - Sov gott.
Var snäll mot farmor, okej?
Jag älskar dig, smulan.
Varför sa du inget?
Okej.
Glöm det.
Behöver du nåt?
Vad?
Jag satt där och stirrade på honom. Jag tänkte att han till slut
skulle se mig, känna igen... nånting...
...mitt ansikte, min ögon, bara...
...vad som helst. Och allt jag fick var:
"Behöver du nåt?"
Bokstavligen.
Inget igenkännande, ingenting.
Som om jag var...
...vem som helst.
Ingen...
- Prata med honom då. - Jag försökte.
Jag ville.
Jag gick dit och satt där...
...väntade...
Jag har en miljon saker att säga honom.
Jag har tänkt på det hela mitt...
Vilken skithög han var som övergav sin familj, sin son.
Han fixade inte livet som en Avery. Välkommen till klubben.
Han kunde ändå ha visat sig.
Välj nåt, en födelsedag, examen.
Visa dig bara, för helvete.
Det är vad jag tänkte säga.
Sen...
Han såg mig rakt i ögonen.
Han känner inte ens sin egen son.
Tvinga honom att känna dig då.
- Det här är fånigt. - Nej.
- Du kan gå. - Jag går ingenstans.
Vi är inte gifta. Vem jag pratar med angår knappast dig.
Jo, det angår mig, för vi har ett jobb att göra,
och du är inte närvarande förrän du säger det du behöver säga.
Så gå och säg det.
Sen är det över...
...och vi kan återgå till arbetet.
Är du tillbaka igen?
Tyvärr, vi har stängt.
- Jag har lite köttfärslimpa kvar... - Jag är Jackson Avery.
Jag är din son.
Herregud.
Jackson.
Åh, min son.
Åh, Jackson!
Gode Gud!
Herregud. Kom in. Åh, Jackson. Förlåt, min hjärna går på högvarv.
Vill du sitta? Nej, såklart. Du har suttit.
Varför kunde du inte bara... Jag klandrar dig inte, men...
Förlåt, jag vet inte vad jag ska säga.
Är du också här och jobbar på sjukhuset? Med din vän April? Kirurgen?
Ja.
Du är kirurg.
Ja, plastik och ÖNH.
Såklart. Gode Gud.
Och din mamma? Är hon också här?
Är det ditt ställe?
Det ger mig tak över huvudet och helgerna att spela golf,
mat på bordet. På tal om det...
Vänta där.
Min egen blandning.
Jag har samarbetat med några killar från trakten. Du skulle gilla dem.
Jag vet inte varför jag sa det. Jag vet inget om vem du skulle gilla.
Vi funderar på att starta en liten sidoverksamhet.
Erbjuda det till turister och så.
- Du har rätt. - Fantastiskt, eller hur?
Cikoria.
Hör på mig.
Jag pladdrar på som en idiot.
Berätta nåt för mig.
Vad som helst, allt. Jag vet inget.
Här. Nu, så.
Härligt att se dig.
Se på dig.
Jag är chef för plastikkirurgin och styrelsemedlem på Grey Sloan Memorial.
Jag utvecklar nya metoder för hudtransplantationer,
- särskilt för brännskadeoffer... - Nej, jag menar inte...
Självklart går det bra för dig.
Med din mammas hjälp, ditt namn...
Du är säkert framgångsrik. Vad jag menar är...
Vad du gör, din familj.
Är du gift?
Barn?
Jag antar att vad jag undrar är...
Är du lycklig?
- Ja, självklart. - Nej. Inte "självklart."
Jag är lycklig.
Är du?
Ärligt talat, ja, det är jag.
Men för mig...
Hela Avery-grejen...
Jag klarade bara inte av det.
Om det funkar för dig, toppen.
För mig...
Alla galor, allt handskakande... Det var inte min grej.
Din grej.
Men när jag kom underfund med vad som var det,
så kunde ingen hindra mig.
Från ditt hak i Montana?
Kvällen då jag träffade din mamma...
Det var en årlig Avery-gala.
Jag höll på att kvävas i en dyr smoking och hon...
...var den vackraste kvinnan i rummet,
Hon stod och diskuterade med nån gammal rik stofil om Gud-vet-vad.
Och hennes skratt...
Jag presenterade mig.
Och hon ignorerade mig halva kvällen bara för att retas.
Jag föddes in i det livet, men hon var född för det.
Så du stack.
Du känner din mor.
Hennes förväntningar är...
...överväldigande.
Prata inte om henne mer.
Förlåt.
- Du har rätt. Hon är din mamma... - Just det.
Och jag känner inte dig.
Jackson...
- Glöm det. - Lyssna...
- Hur gick det? - Låt bli.
- Jackson... - Fråga inte.
Vi måste komma på nåt som kan rädda flickans röst.
Det måste väl finnas ett sätt?
Vill du prata om det?
Vad som hände med din pappa?
Vi kanske kan göra det i stadier.
Jag kan ta ut tumören nu. Vi kan vänta på en donator.
Nej, det skulle inte funka.
Hon skulle behöva strålning, vilket gör henne olämplig för operation.
Ja.
Ja, vi pratade.
Eller han pratade. Mycket.
Om hur svårt det var att vara en Avery och...
...kirurgi och...
Tillfällig stent.
- Frätning och blödning. - Jäklar.
Han var bara så jäkla artig och...
- Djurstudierna, då? - Okej.
Jag slöt mig som en mussla. Jag sa ingenting.
Han var så...
...så...
...varm? Jag vet inte... Han var lycklig.
Jag föreställde mig nog inte honom som lycklig utan mig.
Han pratade mycket, men sa inget om mig.
Inget.
Han pratade om mammas skratt,
sin fåniga smoking, kaffe.
Jag kände mig dum.
Det är du inte.
Det föll mig aldrig in att han inte ens...
Han saknade mig inte ens.
- Det vet du inte. - Jo, nu vet jag.
Det föll honom inte ens in att låtsas nåt annat.
Hur säger man till nån vilken skithög de har varit när de bara ler
och pratar om kaffe?
Jag stod bara där med hjärtat i magen...
...magen i halsgropen, vad man nu än säger.
Hjärtat i halsgropen.
- Nej, så säger man inte. - Jo. Det gör man.
Det är nåt med magen...
Nej, man har magkänsla, men hjärtat är i halsgropen.
Vad?
Där har vi det. Hon behöver en ventil. Hon behöver nåt...
- Där har vi det. - Vadå?
Hennes mage...
...blir hennes hals.
Vi kan använda hennes tarmar som hals.
- Vi förlorade transplantatet. - Okej.
- Vi förlorade stämbanden. - Ja.
Vi kanske kan skapa nya.
Vi kan använda Carolines egna tarmar
för att skapa en ny ventil.
Hon har redan en ileocecal ventil här.
Jag kan använda hennes blindtarm och ge henne en röst.
Jag skulle bokstavligen placera hennes mage i halsen.
Tror du att det kommer att funka?
Nej. Kanske. Ja.
Okej, hur ska du ha det?
Ja... Jag tror inte det.
Vi har övervägt alla risker. Vi känner att fördelarna är större.
Föräldrarna har gett sitt medgivande. Båda vill det här.
Det har aldrig gjorts förut och om nåt skulle gå fel...
Det är just det som är det magiska.
Det har aldrig gjorts förut.
Förrän vi gör det.
I dag. Här.
Vill du inte vara en del av magin?
Vill du inte ha en plats vid bordet när vi förvandlar flickans mage
till en hals? När vi skapar historia?
Ja, jag...
- Vid bordet? - Vid bordet?
Vid bordet.
Jag vet fortfarande inte om jag kan få tillstånd.
Lyckligtvis behövs inte det.
- Förlåt? - Sjukhuset bär mitt namn.
Såsom Avery, beviljar jag oss officiellt tillstånd att skapa historia.
- Tillsammans. - Vid bordet.
Just det.
Hon kommer att bli bra.
Dr Kepner och jag uppdaterar er så snart vi kan.
Jag ger dig all kärlek jag kan, för du är hennes doktor,
och jag tror på dig.
Tack.
Se bara till att hon kommer tillbaka levande.
Hör du mig?
Vore vi hemma skulle vi ha en full läktare, webbsändning...
- Tänk att ingen får se det här. - Jag kommer att se det.
Dr Corridan, gör oss sällskap.
Lycka till, doktorer.
Då så.
- Skalpell. - Skalpell.
Det här kommer väl att fungera?
- Vi gjorde det. - Det gjorde ni banne mig.
Jag är så trött att jag kan ramla ihop.
Och ändå är jag så vaken.
Det var...
Jag vet.
Strunta i det. De hör av sig när hon vaknar.
Det kommer att dröja några timmar.
I så fall...
Då går jag och sover.
- Som en död. - Ja.
Om du inte tycker att vi ska titta till patienten.
Nej, du har rätt. Vi borde vila.
Vi kanske ska gå och göra det då.
Visst. Absolut.
- Det låter vettigt. - Okej.
Vad?
Jag tänker bara på vår hotellbakgrund.
Vad är det med den?
Jag vet varför mamma skickade dig.
Hon ville att jag skulle ha uppbackning.
Hon måste ha förmodat
att jag nog skulle träffa honom och visste bättre än att avråda mig.
Hon ville ha mig här.
- Bara utifall att. - Det är så...
Likt Catherine.
Jag tänkte säga fruktansvärt irriterande, men ja.
Jackson, jag vet vad en bra pappa är.
Jag har haft en hela mitt liv.
Du är en bra pappa.
Du tog in oss båda. Du tog hand om henne när jag inte kunde.
Och du har inte slutat ta hand om oss sen dess.
Trots allt som har hänt mellan oss...
...så övergav du oss aldrig.
Och han klarade inte det.
Du kom hit för att säga honom nåt. Åk inte härifrån förrän du gör det.
Sätt dig. Jag har nåt åt dig.
Jag kan inte stanna länge.
- Jag kan fixa nåt att ta med. - Jag kom bara för att säga adjö.
Okej.
Du...
Jag är verkligen glad att du kom förbi.
- Kanske nästa gång, om du... - Det blir nog ingen nästa gång.
Okej.
- Jackson, lyssna... - Jag har en dotter.
Hon heter Harriet.
Harriet.
Jackson.
Så fantastiskt.
Jag är farfar.
Nej.
Nej, det är du inte.
Min mamma är en underbar farmor, och du verkar vara en hygglig kille.
Men du är ingen farfar.
Du är inte min far.
När man får barn ger man ett löfte.
Och jag bryter inte mina löften.
Det är skillnaden mellan oss.
- Hör här, Jackson... - Ta hand om dig, Robert.
Jag är glad att jag träffade dig.
Adjö.
Mållös.
Perplex.
Förstummad.
Det finns en anledning till att det händer.
Ta den tid du behöver.
Jag... Ma...
Hej...
...Mamma.
Vi tappar orden för att så mycket står på spel...
Hej!
...och vi har så mycket att förlora.
Där är hon. Tack, farmor.
- Gick allt bra? - Ja.
- Bra. - Jackson lovade mig skjuts hem.
- Självklart. - Ja?
Kom här, lilla stumpan. Duktig flicka.
Hej!
- Tack. - Snälla.
- Det är vad farmödrar är till för. - Nej.
Jag menar...
Vadå?
- Vadå, raring? - Bara...
Tack, mamma.
För allt.
Vi är livrädda för att säga för mycket eller säga det fel...
Är du redo?
Nu åker vi hem.
...när sanningen är att det enda felaktiga man kan säga...
...är inget alls.