- Laurel. - Jerry!
Jerry.
- No. - Hosti.
Has de tornar a casa ara mateix.
- De què parles? - Que tornis!
Què collons...?
8 DE MARÇ DEL 1990
- Quants metres quadrats té la cuina? - Trenta-cinc.
- Hi ha aparcaments? - Quatre.
És una puta passada. És...
- Al centre de Westwood, a prop de l'uni. - És perfecte.
És una puta mina.
Digui?
Gus, què passa, nen?
Com va el restaurant?
Què?
Jerry!
- Què collons està passant? - Jerry!
Doctor Oziel, com he dit a la seva dona,
tenim una ordre judicial per registrar la casa.
En base a què?
Creiem que hi ha enregistraments rellevants
relacionats amb l'assassinat dels Menendez.
Qui els ha dit això?
Ha gravat les sessions.
Té les confessions gravades.
Estem parlant d'hores i hores d'ells parlant
de com ho van planejar, per què ho van fer, si se'n penedeixen...
Una font creïble.
- Ha estat ella. - Ara no.
- Aquella puta boja. - He dit que ara no.
Vol anar a vestir-se?
M'agradaria deixar clar
que no he violat la confidencialitat dels meus pacients
ni sabia que aquest registre tindria lloc,
tal com demostra la manca de roba de la meva dona i el fet que...
Ho entenem, doctor.
On són les cintes?
Què...?
- I això? - Agafa-ho.
Si la poli em deté,
m'haureu de pagar la fiança i trucar al meu advocat, Gerry Chaleff.
- No siguis paranoic. - No, Glenn.
Creuen que l'Erik i jo vam matar els pares.
I no sé amb qui més han parlat.
Segurament han parlat amb l'Oziel.
Però no pot dir res per la confidencialitat.
Que els follin. No és culpa teva que no trobin l'assassí.
Hayden, si aconsegueixen saltar-se la confidencialitat dels collons
i confisquen les putes cintes, estic fotut!
Del tot fotut!
Estic fotut!
Creieu que la vostra mare mereixia morir?
No ens ho vam plantejar així.
Va ser més com:
"Si hem de matar el pare, també hauríem de matar la mare."
Algun de vosaltres pensava diferent?
No, i ara.
No hauria decidit matar la mare sense el consentiment de l'Erik.
Ni tan sols el volia influir.
Vaig deixar que s'ho pensés uns dies.
Molt bé. Erik?
Sí.
L'havíem de matar.
Molt bé, qui vol dinar? Vinga.
- Sí. - Som-hi. Marxem? Em moro de gana.
Quina passada. Et van fer bon preu?
- Ei, Glenn. - Sí?
Tanca la boca.
Quan vas a buscar el Porsche?
Demà, però fins llavors he de conduir aquesta merda.
Imbècil! Què collons fas? Hosti...
Endavant! Som-hi!
Mans amunt o us rebento el cap.
- Surt! - Mans amunt!
Surt del cotxe.
Vine aquí.
De genolls. Bocaterrosa.
Mans a l'esquena. Quiet!
Joseph Lyle Menendez, té dret a guardar silenci.
Qualsevol cosa que digui es podrà utilitzar en contra seu...
Com pot ser, Gerry?
Deies que no ens podien detenir, que no ens podien tocar.
Vas dir que no hi havia cas.
Sembla que ara sí, i el fiscal hi està d'acord.
Hòstia!
I què se suposa que he de fer? Digues.
Escolta, trucaré a un col·lega,
Robert Shapiro, un gran advocat penalista.
Ell ens pot ajudar.
Entesos? Mentrestant,
retira't del torneig de tenis i fot el camp d'Israel.
Si et deté la Interpol et tancaran en una presó de l'Orient Mitjà,
on no et pots emparar amb la Constitució.
Acosta't. Deixa'm veure't.
És el Menendez.
Vaja, Menendez.
Quin bombonet.
Diuen que has matat tos pares.
Quin bandit!
Déu meu. No puc viure aquí.
Doncs hi viuràs.
Entra.
Benvingut a Los Angeles.
Gràcies per volar amb nosaltres. Benvingut.
- No cal que m'emmanilli. - Ho sento.
És el protocol.
Té dret a guardar silenci.
Qualsevol cosa que digui es podrà utilitzar en contra seu.
Té dret a un advocat.
Si no en pot pagar cap, se n'hi designarà un.
Erik?
Lyle?
Eh!
Lyle? Ets tu?
Sí.
Quan has tornat?
Fa un parell d'hores. M'han detingut a l'aeroport.
Estava molt preocupat, E. Creia que potser...
intentaries fugir i, no ho sé, que no ens tornaríem a veure.
Com volies que no tornés?
Ets el meu germà.
Què farem?
- Què direm a la gent? - Ei...
Ara som tu i jo, E.
Estem sols.
Xampú i condicionador, de la marca Pert Plus.
T'he enviat laca. De la marca Aqua Net?
No, he dit que Aqua Net no, perquè la confisquen.
Es pot fer servir de bufador.
Necessito espuma. Digues-ho a la Jamie. Sap què comprar.
- Insereixi deu centaus per... - Merda!
Fes via, perquè aquests telèfons, Robert...
És impossible trobar centaus aquí.
Centra't. Hem d'explicar una història més convincent
que l'acusació, entesos?
"Va ser una de les Cinc Famílies" és massa vague.
Molt bé, doncs centra't en una de les famílies.
Com... Com es diuen? Els Bambinos. Centra't en ells.
- Insereixi deu centaus per... - Merda.
Robert, el que necessito són centaus. Me'n pots aconseguir?
Si us plau.
Ei, em deixes un centau?
Sí, si em mames la polla.
Torracollons.
LLET
Erik, has de menjar.
No puc.
Em dones la llet?
No pots viure només de llet.
Aquell paio d'allà no para de mirar-me.
No miris.
Aquí em mataran.
Me n'he d'anar.
Vinga, tio! Què collons...? Hòstia!
Si superem això, podem superar-ho tot.
Ja. Escolta, necessito l'espuma, i l'adhesiu per a pròtesis.
I els putos centaus. L'àvia me n'ha enviat cinc.
En necessito cartutxos. Vols parlar amb la Jamie?
Necessito cinta de perruques. Es diu Topstick.
La pròtesi va amb ganxos,
però la cinta la manté a lloc.
Així no es mou.
QUEIXES
E...
- Per què tens llet al vàter? - Així no es fa malbé.
Ei.
No pots viure de llet, entesos?
El menjar em fa vomitar, Lyle. Què vols que faci?
Tovalloletes humides?
Tantes com puguis, perquè comença a fer pudor.
Espera. Són perquè es netegi?
Això espero.
Crec que li fan por les dutxes.
Està enganxifosa de la cinta. No la puc netejar bé aquí.
És el meu raspall de dents?
Menendez.
T'envio 50 dòlars. Així tindràs tants centaus com vulguis.
Hòstia!
Àvia, ets imbècil! No necessito diners. Necessito centaus!
Centaus, centaus! Centaus, hòstia puta!
Som milionaris i no podem aconseguir un cartutx de centaus.
Oncle Carlos, no vam tenir res a veure amb els assassinats.
Escolteu-me. No us penso donar 100 dòlars a canvi de nou centaus.
Aquesta espuma val 9,99 i us la dono per dos centaus. Dos!
Hòstia!
Les dutxes em feien por, però ja no.
M'espero vint minuts que acabi tothom i entro.
I tinc les dutxes per a mi.
Ens veiem.
Ei.
No estic gaire bé.
Hola, oncle Carlos.
En necessitem cartutxos i cartutxos.
Has d'anar amb compte, perquè odien les perruques.
- Ja ens veurem. - Sí, ja ens veurem.
Amb dos trossos al dia, queda acceptable,
però en necessito quatre.
De la marca Topstick.
I també necessito... Això és molt important.
Bain de Soleil.
Bain de Soleil. Tant com pugui.
Bain de Soleil? Què és això?
Autobronzejador.
Miri'l.
Sembla un fantasma. I jo també.
Són els fluorescents. Et xuclen la vitamina D del cos.
Com va el tema de Castro? Hi ha moviment?
Perquè tot el que té a veure amb mon pare es remunta a Cuba.
L'altre dia ho deies, no?
- Sí, crec... - Nois...
Hem de parlar clar.
Crec que no enteneu què està passant.
Hem de parlar del cas, no d'autobronzejador i tupés.
Crec que no ho entén vostè, senyor Shapiro,
perquè som al 1990.
És una nova època i sortirem a la tele,
i la meva principal preocupació
és el nostre aspecte.
Perquè, si tenim bon aspecte:
elegants, pulcres, amb tota la vida per davant,
cap jurat del puto planeta creurà que ho vam fer.
- Perquè no ho vam fer. - No.
Molt bé.
Us diré quina és la meva principal preocupació.
És una sauna?
No, Erik.
És una cambra de gas.
Per a dos, mira que bé.
Sento dir-vos-ho, però no caieu bé a la gent.
Sou rics i malcriats.
La mena de persones que a la gent li encanta odiar.
La lectura de càrrecs va ser un desastre.
Semblàveu psicòpates.
Havíeu de somriure, ser respectuosos.
- "Sí, senyoria. No, senyoria.", però no. - Em molestava la llum.
- El jutge tenia una veu ridícula. - No havia dormit.
Nois!
Ens hem de centrar.
Aquesta imatge que voleu donar...
Aquest tren ja ha passat.
El públic s'ha format una opinió de vosaltres.
Nosaltres no vam matar els nostres pares.
Ja, però el ciutadà mitjà creu que sí.
O sigui que, si voleu evitar això, això,
us recomano canviar d'estratègia.
Prou bronzejat fals i culpar Fidel Castro.
Sempre podríem...
No, només...
No li hem parlat del que va passar realment.
- De què cony parles? - No vull dir aquella nit.
No sabem què va passar aquella nit. Érem al cine.
Parlo del que passava abans d'allò.
Perdoni. Li faria res donar-nos un moment, al meu germà i a mi?
A soles.
Gràcies.
No parlarem d'allò.
Crec que podria ajudar el jurat a entendre-ho.
Tu ho vas dir: està relacionat amb els pares.
Aquestes coses ja passen, Erik.
Són coses de nens.
No en parlarem.
O sigui que estic despatxat. Això és el que diuen?
Exactament. Ni tan sols els està defensant.
Perquè és impossible defensar-los.
I em despatxen. Molt bé!
Un consell gratuït.
Els van detenir perquè la policia ha trobat cintes.
Potser no ho haurien hagut de fer, però les han escoltat.
Han d'obrir els ulls.
La versió del Lyle i l'Erik té buits i podrien ser culpables.
No! Això no!
Per això tenim advocat?
- Calla! - Escoltin!
M'han contractat per aconseguir un acord, no?
Creia que era aquí per això.
Si volen que els absolguin, no comptin amb mi.
Perquè jo no els crec i el jurat no els creurà.
O sigui que busquin algú altre i una altra versió dels fets.
O aquests nois que vostès creuen tan innocents
seran executats per l'estat de Califòrnia.
Bona sort.
Era pràcticament un delicte menor.
Fa cinc anys, ho hauria sigut.
Però, amb la nova llei, cinc pedres ja són delicte greu.
I, com que portava pistola, era agreujat.
I per això soc aquí, amb assassins.
Tu i jo, aquí, amb ells.
Sí, hi ha innocents.
Suposo que el sistema és així.
Estic confós...
amb tu.
- Què vols dir? - Què t'agrada?
Els homes, no?
Ets gai, no?
Què? No.
No.
- No m'agrada aquesta paraula. - Ja, a mi tampoc.
No ets gai, però t'agrada estar amb homes, no?
No ho sé, perquè...
Pel que vaig passar a casa,
però...
m'agrada estar amb tu.
Entesos.
Sé qui soc. M'importa una merda.
I a tu tampoc t'hauria d'importar.
Està bé ser qui ets.
Ja. A la meva família no.
Què he fet? No tinc res.
Què és això?
Què? No ho sé.
Erik, llegeix això i llença-ho. Són coses que he pensat.
El Mark ve amb el Porsche al moll de càrrega de la presó.
Surt i deixa el motor encès.
Pugem al cotxe i agafem l'autopista.
Mira el dibuix.
Després, canvi d'imatge.
Amb cirurgia plàstica.
Lífting i potser implants de barbeta, i canvi de pentinat, és clar.
Necessitarem passaports,
visats...
i ja pensarem on anem.
Anem al campament de l'avi del Mark H. al Canadà
fins que es calmi la cosa.
Podem fer Toronto, Londres, Bèlgica, el Líban
i després ens establim a Colòmbia.
Els agraden les aletes.
- Què? - Amunt. Registre de cel·la.
Què és això?
No ho sé.
Lyle Menendez, surti de la cel·la.
Què passa?
- Surt de la cel·la. - Però per què?
Què passa?
- T'he dit que surtis. - Per què?
- Què collons...? - Eh! Lyle!
- On em porteu? - Lyle!
- On el porteu? - Què està passant?
L'han traslladat a un altre bloc.
No ho entenc. Per què?
El Lyle diu que et va escriure una mena de carta.
Sempre ens passem cartes.
Ja, però aquesta carta contenia un pla de fuga.
Erik.
Malament.
- Quan tornarà? - L'han traslladat per sempre.
Tens algú dins?
Algú del teu bloc en qui...
en qui puguis confiar.
Sí.
Per què volen adoptar exactament?
Fa temps que en parlem, de formar una família.
Ella té una filla adulta d'un matrimoni anterior
i no ens vam casar fins que no teníem...
Tim, no cal que li expliquis la nostra vida.
Ara que hi penso, potser sí.
Suposo que així decideixen qui és apte per tenir fills, no?
Si li soc sincera, tothom hauria de demostrar
que és apte per tenir fills.
Tenir fills és massa fàcil.
Algunes parelles tenen fills,
els desatenen, els maltracten i els humilien.
Llavors, vint anys després, els he de defensar.
Veig al seu perfil, senyora Abramson,
que és una advocada d'èxit.
I, com el seu marit ha mencionat, ja té una filla adulta.
No cal que li digui que ser mare és molt dur.
¿Hi ha cap motiu pel qual, en aquest moment de la seva vida,
vulgui reviure l'experiència?
Entesos, li confessaré una cosa.
No recordo l'experiència.
És a dir, sí que me'n recordo, però està bastant borrosa.
Vaig tenir la Laine abans d'entrar a la facultat.
M'acabava de divorciar
i feia tot el que podia per no enfonsar-me.
No vaig ser una mala mare. No era mala mare.
Imperfecta? Sí.
Addicta a la feina? Culpable.
Però ara estic en un moment de la meva vida
en què podria gaudir de l'experiència de ser mare.
No em semblaria tan dur.
I, per la meva feina,
veig què passa quan els nens no reben l'atenció que necessiten.
O sigui que, si puc criar un fill i donar-li l'amor que necessita,
perquè no hagi de recórrer a un advocat penalista com jo,
compti amb mi.
Encara que això signifiqui haver de canviar uns quants bolquers.
No siguis exagerat, Dominick.
Sharon, em coneixes prou bé per saber
que jo no exagero mai.
Entesos. Però malvats?
De debò creus que els Menendez són malvats?
Sí.
Quan has mirat el mal als ulls, com jo,
no l'oblides mai.
Creus que ho van fer?
És clar que sí.
Són sociòpates de manual.
Sobretot el germà gran.
Té els ulls més buits que Claus von Bülow.
Com pot ser que algú pensi ni tan sols a fer això als seus pares?
Ja no em sorprèn res, Joyce.
La gent és capaç de tot.
L'únic que em sorprèn i em repulsa
és que tinguem un sistema judicial
que anteposi els drets d'assassins i violadors
als de les seves víctimes.
El sistema judicial està predisposat contra els acusats,
sobretot si són negres o hispans i no tenen accés a un bon advocat.
Però en els seus casos més importants
la culpabilitat del seu client no es posa en dubte.
Insinua que només els innocents es mereixen una bona defensa?
No, pregunto si tothom té dret que el defensi Leslie Abramson,
sobretot si s'enfronta a la pena de mort.
La pena de mort és una paròdia moral.
No només és immoral, sinó una barbaritat.
És incomprensible.
- Vaja, aquella harpia. - Qui?
La Leslie Abramson,
l'advocada defensora de les despulles de la societat.
No et pots prendre al peu de la lletra els casos d'assassinat.
Has de determinar l'estat mental d'aquella persona
quan va cometre el crim.
Aquella dona d'allà
és el paradigma de tot el que no funciona al sistema judicial.
Estava en plenes facultats mentals quan va cometre el crim?
Tenia problemes cognitius?
¿Tenia motius per creure, s'equivoqués o no,
que la seva vida corria perill?
¿Sabeu que va intentar ajudar a aconseguir un acord
per a l'home que va assassinar la meva filla?
Té una afecció patològica pels clients culpables,
sobretot, jovenets culpables.
A la fiscalia no li agraden els matisos.
Per a ells, tots els acusats són claus
que el sistema judicial ha de clavar.
És fàcil parlar de justícia sense conèixer tots els fets.
Suposo que podríem dir que Fúria és el seu segon nom.
De fet, s'ho cregui o no,
és Esperança.
Dominick.
Hola, Leslie.
Que estrany veure't aquí.
Tens raó, no és el meu medi.
Els dinars de senyora són més cosa teva.
He llegit que han tornat a denegar l'apel·lació del teu client Rick Sanders.
Sembla que no sortirà del corredor de la mort aviat.
Segur que el Dominick les ha entretingut, senyores.
Tot i ser un productor de cine fallit,
té do de paraula.
Però no es creguin tot el que diu. Té tendència a exagerar.
Bé, no et volem entretenir, Leslie.
Segur que hi ha algun assassí que et necessita.
Digui? Soc la Leslie.
Hola, Gerry.
Sí, acabo de fer una entrevista.
Sí, amb un periodista.
No odio tota la premsa.
Vinga, només els tanoques.
T'he de recordar que estic casada amb un periodista?
Què passa?
És clar que n'he sentit parlar. Qui no?
- Pregunten per tu. - Espera. Què?
Han preguntat per la teva disponibilitat.
Estàs de conya?
Sra. Abramson,
gràcies per trobar temps per reunir-se amb nosaltres.
Gerry Chaleff diu que és la millor advocada penalista de la ciutat.
Permeti'm que ho dubti.
El Gerry no hauria dit: "La millor advocada penalista".
Simplement hauria dit que soc la millor.
Bé, com ja sap, acabem de despatxar Robert Shapiro.
Ens semblava que no era prou bo per als nois.
Conec el Bob.
És un bon advocat, però no per a un cas com aquest.
Per a ell, l'objectiu és tergiversar l'opinió pública
i, amb sort, aconseguir un bon acord.
A mi no m'agraden els acords.
Prefereixo lluitar.
Perquè, si no lluites, no guanyes.
¿Ha treballat en casos com aquest,
en què els acusats s'enfronten a càrrecs d'assassinat,
i ha aconseguit guanyar?
Fa poc vaig defensar un jove anomenat Arnel Salvatierra.
Va assassinar el seu pare.
Se l'acusava d'assassinat en primer grau.
L'Arnel i els seus germans van patir
anys de maltractament físic i psicològic a mans del seu pare.
Els torturava.
L'acusació volia fer-nos creure que l'Arnel era un monstre.
Que va estar setmanes planejant l'assassinat del seu pare
i li va disparar mentre dormia a sang freda.
Això no és el que jo crec que va passar.
Crec que l'Arnel va disparar al seu pare en defensa pròpia.
¿L'Arnel hauria d'haver esperat que el seu pare,
en un dels seus atacs, l'acabés assassinant a ell?
O a la seva mare?
O a un dels seus germans?
¿Com la petita Lisa Steinberg,
a qui el seu pare maltractador va acabar assassinant?
Volia que el jurat veiés
que l'Arnel no era el monstre.
Al contrari, ell era la víctima.
Si condemnen l'Arnel per assassinat en primer grau
serà com si la mà del seu pare sortís de la tomba
i vostès seran còmplices del seu últim acte de terrorisme.
Van absoldre l'Arnel d'assassinat en primer grau.
El van sentenciar a tres anys de llibertat condicional.
I podria fer això per al Lyle i l'Erik?
Jo només defensaria l'Erik.
El Lyle ha de tenir un altre advocat,
però, basant-me en el que he llegit,
aquests nois no es mereixen passar la resta de la vida tancats,
i menys enfrontar-se a la pena de mort.
No els puc garantir cap resultat,
però els prometo
que lluitaré amb dents i ungles.
Quan pot començar?
Primer hauríem de parlar dels meus honoraris.
Aquestes últimes setmanes deuen haver estat dures.
Sol a la presó, separat del teu germà.
Sí, ha sigut difícil.
Segur que saps què diuen de tu i el Lyle.
Que sou uns nens rics malcriats
que van assassinar els seus pares per diners.
I és cert.
Vau prendre part en una espiral de consum ostensible
després del crim.
Els cotxes, la roba de disseny,
els Rolex, els apartaments de luxe...
Una mica excessiu com a teràpia de compres, no et sembla?
Les compres compulsives van ser el primer error que vau cometre.
Després vau tenir el mal criteri de confiar en el cabró del doctor Oziel,
i vau confessar el crim.
Després, li vau deixar gravar les sessions.
- I el vau amenaçar de matar-lo. - No pensàvem matar-lo.
Per això ara aquestes cintes es poden presentar com a proves
i utilitzar en contra vostra.
No ho sabíem. Crèiem que eren confidencials.
Llavors tu i el Lyle comenceu a explicar diferents versions del que va passar.
Què? Tan segurs estàveu que no us detindrien?
Llavors, quan per fi us detenen i us presenteu al tribunal,
sembla que no tingueu ànima ni cap mena de remordiment.
Un altre gran error.
Tot i que suposo que el pitjor error
va ser matar els vostres pares en un principi.
No... No vam...
He llegit la carta del Lyle.
Aquella bogeria de pla de fuga sense sentit.
Però...
hi havia una altra cosa que em va cridar l'atenció.
"Només nosaltres sabem la veritat.
Només nosaltres sabem els secrets del passat de la nostra família."
Què vol dir amb això?
He contractat el doctor William Vicary. És psiquiatre forense.
Vull que parleu de què va passar i per què.
- Prou psicòlegs. - Erik...
No puc.
Parlar amb el Dr. Oziel va ser un error. No ho faré.
Perquè és un cabró que va violar l'ètica professional
i us va manipular.
T'asseguro que el doctor Vicary és completament diferent.
Erik...
Ara que soc la teva advocada,
no deixaré que cometis més errors.
Però necessito que siguis completament sincer amb mi
i que confiïs en mi.
És l'única manera de guanyar.
No suporto el menjar.
M'he passat la vida intentant guanyar múscul.
Intentant menjar bé, sense greixos, molts hidrats... i ara, això.
Erik, estàs malgastant els diners, entesos?
T'he d'ajudar a arribar al fons de tot això.
Però creu-me si et dic que no puc ajudar-te
si no comences a ser sincer amb mi.
Sincer de veritat.
Ja.
És que...
és difícil.
Intenta-ho.
Entesos.
Bé...
Sí que ho vam fer.
El Lyle i jo. Ho vam fer.
Però...
hi havia...
Hi havia un motiu.
Vinga.
Són les notes de les dues últimes sessions amb l'Erik.
No pot ser.
He parlat amb el doctor Vicary. Espero que no et faci res.
Et vull donar les gràcies per dir la veritat.
I ara diré aquesta veritat en veu alta.
El teu germà Lyle va abusar de tu sexualment.
Quan va començar?
Jo era petit.
Crec que tenia cinc o sis anys.
I creia que...
m'agradava.
Potser. Al principi.
Després no.
I, quan no t'agradava o potser fins i tot quan creies que sí,
com et feia sentir, Erik?
Jo no el vaig culpar mai.
- No? - No.
Perquè...
Perquè què, Erik?
Perquè el meu pare l'hi feia a ell.
El teu pare abusava sexualment del teu germà Lyle?
Sí. Li deia que era...
Que és el que feien els espartans, que t'enduria.
No sé quant de temps ho va fer amb el Lyle.
Però sé que, en cert moment, el Lyle li va dir que parés i va parar.
I recordo quan va ser que va parar.
Ho recordo molt clarament.
Per què?
Perquè és quan el pare m'ho va començar a fer a mi.
Oh, Erik.
Rei.
Tranquil.
Gràcies per explicar-m'ho.
Gràcies.
Com ho vas poder suportar? Digues.
Suportant-ho.
Fas el que faci falta.
L'evites i li...
li segueixes el corrent perquè vagi de pressa.
Per acabar ràpid.
Li poses canyella al cafè o al menjar o...
Espera. Per què canyella?
Feia que...
el semen no tingués tan mal gust.
No va funcionar perquè...
li va començar a molestar que tot portés canyella.
I, de sobte, va començar a posar-me suc de llimona al menjar
per adormir-me les papil·les gustatives...
Va funcionar?
No.
Però ho havia de seguir intentant.
Canviar la vida que teníem.
I sabia que, en cert moment,
estaria disposat a fer qualsevol cosa
perquè tot s'acabés.
Subtítols: Maria Romero Soronellas