CALABASAS, CALIFÒRNIA 1988
- Bufar i fer ampolles. - Ho veus? Ja t'ho deia.
Molt bé, E.
Sí, bé, què ens diuen sempre? Que no us enxampin.
Però us van enxampar.
I, corregeix-me si m'equivoco,
el teu pare va fer que l'Erik es carregués el mort, no?
Sí. No va ser decisió meva.
Així vau conèixer Jerome Oziel?
Sí. Anar a teràpia formava part de la pena.
Lyle, he tingut una conversa amb l'Erik.
Vull sentir la teva versió del que m'ha dit.
Entesos.
Lyle, m'ha dit que vas abusar d'ell sexualment,
i que el vostre pare et va fer el mateix a tu.
M'esteu intentant culpar de tot?
No, Lyle, és veritat.
La Leslie és l'advocada de l'Erik i jo la teva.
Però això és típic en judicis com aquest.
- Hem de sentir les dues versions. - Sé què esteu fent!
Voleu fer quedar el pare com una mala persona i no.
Era un gran home i jo l'estimava molt.
No sé si ho podeu entendre, potser no, però ens estimàvem.
Volia el millor per a nosaltres. El que no entén ningú és que...
ens posava el llistó molt alt.
I ara em feu venir per fer-me dir que era horrible,
i no ho penso fer, entesos?
Ell m'estimava.
M'estimava.
Estimo el meu pare.
Li vas disparar al cap.
Veus que no té sentit?
Veig que no té sentit per a vosaltres.
No enteneu qui era el meu pare i què volia per a mi.
- Què volia? - Que fos el millor.
En què?
En tot.
Havia de ser el millor al tenis.
- Molt bé! Ben fet, fill! - Sí!
Treure les millors notes.
Creus que entraràs en una universitat de l'Ivy League amb aquesta merda?
Aquesta carta de motivació és infantil i patètica.
No m'ho puc creure.
L'escriuré jo.
Sortir amb les millors noies.
És ella! Li vaig dir que vingués a sopar.
No. Me n'han parlat, i és una fava i una meuca.
Si és la noia que deies ahir, ni parlar-ne.
- Mama! - No!
No farà servir la meva vaixella bona.
Segurament té el sida.
Què cony dius, mama?
- Què cony dius? - Eh, calma't.
- És fora, és a la puta porta. - Seu. No.
Lyle!
Si obres la porta, juro per Déu que et mato. Seu.
Que seguis.
Verge santa. Ja parlo amb la caçafortunes.
Gràcies. Desfés-te'n, de pressa.
Molt bé.
Hola?
El Lyle no pot sortir amb tu, maca.
Adeu!
L'obsessionava la idea que entrés en una universitat de l'Ivy League.
"I els puc dir amb confiança, membres de la junta d'admissions,
que no només estic destinat a Princeton,
sinó que jo, Joseph Lyle Menendez, estic destinat a la grandesa."
Ostres, Lyle, excel·lent.
Molt bé, rei.
- És molt bo. - Gràcies.
Espera. Parleu amb ell o amb mi? Perquè l'he escrit jo.
La seva carta semblava...
d'un nen de cinc anys.
Així és com s'entra a Princeton.
Això és una carta.
- Això no és...? - Què? Trampa?
Us diré un secret, entesos?
En aquest món de merda, tot déu fa trampes.
I sabeu què n'opino jo?
Sabeu com s'aconsegueix tot això?
Mentiu. Feu trampes.
Robeu.
Però guanyeu.
Entesos?
Que no us enxampin.
Però sí que vas entrar-hi, a Princeton.
Sí.
Va costar.
Vaig anar un any a una universitat pública, però sí.
Hi ha d'haver alguna cosa que puguem fer per solucionar-ho.
Van enxampar el Lyle copiant un exercici del laboratori de psicologia...
Perdoni. Un moment.
Perdoni. Disculpi. Laboratori de psicologia?
No n'havia sentit a parlar mai.
Vinga. Hi ha laboratoris a psicologia?
De debò?
- Sí. - En el món real, quan vas al psicòleg,
no diu: "Adeu. Me'n vaig al laboratori!" Vinga.
És una mica... Una collonada.
El que vull dir és...
que el meu fill no ha fet trampa en res important.
Per desgràcia, nosaltres creiem que sí.
Entesos, miri. Ha fet trampa. Li fotré una bona pallissa.
Però no l'expulsaran.
- Senyor... - No, senyor.
No l'expulsaran. Ho juro per Déu. Escolti'm.
He donat molts diners com a pilar de la societat.
Una morterada any rere any.
El mínim que podem fer és buscar una solució.
Ho dic seriosament. No faig broma.
No em penso moure d'aquí.
Em...
Em pixaré al damunt si cal.
Entesos.
El millor que li puc oferir és una suspensió d'un any.
No ho expliquis a ningú.
- Em sents? - Sí.
Aquest estiu treballaràs amb mi.
Faràs de becari i tot arreglat.
- Ho entens? - Sí. Ho sento molt.
Els pares s'havien traslladat a Califòrnia per la feina del pare.
Què collons...?
I el Lyle té les vacances d'estiu de Princeton.
No sé si us sona.
Gràcies per riure.
Treu excel·lents. Pam, pam, pam. Un rere l'altre.
És el millor de l'equip de tenis.
Què us sembla?
I ara és el nostre nou becari de direcció.
Donem una gran benvinguda a LIVE Entertainment a Lyle Menendez.
Molt bé!
Ei, un moment. T'estàs quedant calb?
Molt bé.
Aquesta nit tenim una projecció especial.
És un imbècil rematat.
És com: "Ja sé qui és ton pare."
Assenteixo i dic: "Sí, bona idea."
Ja. Putos nens rics.
Aquest model t'anirà genial.
- Sí, és aquest. - Sí!
Sí!
Molt bona feina. Molt bé.
No ho sé.
No sé si és aquest.
No? Vinga.
És genial. Et queda molt bé.
Vols ser l'amo, no?
- Sí. - Oi?
- Vols tenir èxit en els negocis? - Sí, senyor.
Vols entrar en política?
Doncs necessites una bona mata de cabell.
Preciós. Bona feina. És fantàstic.
Però ¿i si...
no vull?
Si no vols què?
Portar perruquí.
I si no vull portar perruquí?
Ja en parlarem a casa, entesos?
Ara portes perruquí.
I no se'n parli més, entesos?
I si dius: "Gràcies, papa, per tot el que fas per mi"?
Papa, moltes gràcies pel que fas per mi.
Exacte. Molt bé.
T'ho pots creure?
Lyle, tornem un moment
a abans que t'expulsessin,
als robatoris i conèixer l'Oziel.
Lyle!
- Què feu? - Mira això.
Hòstia.
D'on ho heu tret?
El pares del John List són fora i ha fet una festa.
El geni ha trobat la combinació de la caixa forta en una nota.
És millor que demanar diners al papa.
Lyle, és una passada de fàcil. Sabem qui és fora de vacances.
- Ordinador IBM PS/2? - Sí.
Una màquina Soloflex, caixa forta ignífuga gran, impressora.
Ho tenim tot.
Quin munt de merda. Què falta de la llista?
Coses que han empenyorat. Joies, algunes peces de ceràmica.
Suposo que això és la salsera.
I diuen que hi havia 8.000 dòlars en metàl·lic.
Molt bé, donin-me una xifra i els faré un xec.
Entesos.
- Ho sentim molt, papa. - No, si us plau.
No vull sentir ni una paraula.
Què he de fer?
Lyle, què m'has de dir?
Que sí.
Que ho sentim.
No.
Gràcies per pagar la fiança.
No, no ho entens.
No ho entens, collons.
Quedeu fora del testament.
Desheretats.
Mentiu, feu trampes, robeu, però que no us enxampin, collons!
És judicial.
Sí, el jutge diu que ho han de fer i ho faran.
Els meus fills no necessiten teràpia. Estan bé.
Només m'importa que signi el document.
Perquè els meus fills no aniran a parlar d'aquesta família
ni res del que passa a casa.
No ho faran i, si ho fan, m'ho ha de dir, si us plau.
Perquè no han de parlar d'això. Han de parlar de...
dels robatoris i...
Sí, que se'n penedeixen i tenen molts remordiments.
Bla, bla, bla, i ja està.
Disculpeu l'espera. Qui de vosaltres és l'Erik?
Jo soc l'Erik i ell és el Lyle.
I per què no n'hi vau parlar?
- Al doctor Oziel. - De què?
Dels abusos.
Dels abusos sexuals.
Bé, quan hi vam començar a anar, llavors...
jo no sabia que el meu pare encara feia allò amb l'Erik,
les coses que feia amb mi. Encara no m'ho havia dit.
Sí, però entens què vull dir?
¿Per què no vas dir a ningú
que el teu pare havia abusat de tu?
Ens parles de tota la resta, però no d'això.
Està clar que estimaves ton pare.
La Jill i jo ho entenem.
Però, Lyle, si el teu pare abusava sexualment de tu, ens ho has de dir.
Ens ho has d'explicar amb tant de detall com puguis.
Entesos.
Entesos?
D'acord, sí, ho entenc.
Jo...
Perdó...
No, al teu ritme.
L'Erik ho sap, òbviament.
I ho vaig dir al Donovan, el meu company d'habitació.
A la meva cosina.
Vivia amb nosaltres.
I...
jo volia dormir al soterrani amb ella perquè el pare no baixés.
I recordo que li vaig preguntar: "¿El teu pare...
et toca les parts íntimes?"
I em va mirar
com si ni tan sols entengués el que li estava dient.
- Quants anys tenies quan va començar? - Sis, crec.
I, quan hi penso, és com...
No ho sé. És com una pel·li, suposo.
Tot va a càmera lenta.
Va començar amb massatges després de tenis i coses així.
Vinga.
Té gràcia, perquè els nens
no necessiten massatges.
I recordo les seves mans.
Semblava...
especial.
Com si jo fos el centre del seu món.
Ens acariciàvem mútuament.
La teva mare sabia que això passava?
No ho crec, no.
Quan vaig fer set anys,
va començar a canviar i...
em va començar a posar pel·lis.
Pornogràfiques?
I havia de...
Entràvem al lavabo i jo m'havia d'agenollar a les rajoles,
que tenien unes sanefes rares.
Les mirava molt i ara, quan faig gargots,
em surt aquella sanefa.
Bé...
Jo m'agenollava i ell guiava els meus moviments.
Guiava els teus moviments per acariciar-lo?
Però amb la boca.
Quan tenies set anys...
el teu pare et va obligar a practicar-li sexe oral?
Sí.
I sé que tenia set anys
perquè m'acaben de regalar els peluixos de Barri Sèsam,
i sempre discutien del que feia amb ells.
Perdona, qui?
Els peluixos.
L'Oscar tenia una opinió ferma
i l'Epi sempre volia jugar amb mi després.
Suposo que per distreure'm.
Perquè llavors, o potser una mica després,
va començar a no agradar-me gens.
Perquè el pare va començar a incorporar-hi objectes.
Em despullava i m'inseria els objectes.
Sabia que era estrany i l'hi vaig dir a la meva cosina.
La mare no la va creure. No li va importar.
Llavors vaig començar a fer-ho a l'Erik.
I no sé per què ho vaig fer, perquè a mi no m'agradava.
A ell tampoc no li agradava. Sempre em deia que parés.
Però jo ho havia de normalitzar.
Havia de normalitzar el que em feia el meu pare.
Tot i que sabia que no era normal.
Però a mesura que creixia, als vuit anys,
tot va empitjorar.
I ens vam començar a dutxar junts.
I em violava.
Em feia molt de mal i...
Li vaig dir que em feia mal i que volia que allò s'acabés.
I recordo que va dir:
"T'estimo i no et vull fer mal. S'ha acabat."
I es va acabar.
Es va acabar.
I ara sé per què: perquè l'hi feia a l'Erik.
O sigui que m'hi vaig acostar i li vaig dir que sabia el que passava
entre ell i l'Erik i que s'havia d'acabar.
Em va mirar i em va dir...
L'Erik s'inventa coses.
Que quedi entre nosaltres, entesos?
Lyle, sento molt que passessis per això.
I no va ser fins molt després que vaig descobrir que...
encara l'hi feia a l'Erik.
Lyle, t'he de dir una cosa.
Què?
I quan m'ho va dir em vaig sentir...
Com?
Com si m'hagués robat el meu germà
odiant l'Erik i estimant-me a mi, i odiant l'Erik, collons.
No! 45, 46, 47.
Vinga, Erik! Pots aguantar un minut. Vinga.
Ell odiava l'Erik i això em feia odiar l'Erik.
Veia com el tractava el meu pare i jo el tractava de la mateixa manera.
Quina mena de malalt mental fa això al seu germà?
No m'agradava i jo l'hi feia a ell.
Sé el que fas amb l'Erik.
Què? De què parles?
- No m'intentis enredar! - Espera. De què parles?
Et juro per Déu, que això s'ha acabat. S'ha acabat!
Ho entens? Deixa'l en pau.
No el tornis a tocar.
Mai més.
Ho diré a tothom.
O sigui que para. Para.
Aquesta és la teva decisió, doncs?
No. Para, tal com vas prometre.
Ja, però llavors has pres una decisió.
No, pare, només dic que si no pares...
Ja t'he sentit.
Ara sigues un home...
i fes-ho. Fes-ho, collons.
Què?
No ho sé.
Digues-m'ho tu.
Estic orgullós de tu, Lyle, perquè per fi fas alguna cosa.
Genial! Ben fet, fill! Molt bé!
L'Erik ha pres una decisió.
Tu has pres una decisió.
Jo prendré la meva.
I què t'imagines que volia dir?
No em calia imaginar-m'ho.
Ho sabia.
Ens volia matar.
Estimada.
Gràcies, rei.
Bé, senyores, no repeteixo mai una tafaneria. Escolteu amb atenció.
De debò, Nick, com vas aconseguir entrar a la casa dels Menendez?
Vinga, Carrie, un reporter de Vanity Fair no revela les seves fonts,
però diguem que conèixer un bon agent immobiliari surt a compte.
I com era?
Bé, per a mi, la casa té un pedigrí reial.
La llista d'anteriors inquilins inclou Prince,
el director de teatre Hal Prince,
un príncep saudita i fins i tot una princesa.
Lady Di?
Elton John.
Ara, quan entres,
és inevitable fixar-se en els mobles de segona categoria.
Però, quan deixes de banda el mobiliari vulgar,
de seguida et fixes en la sala de la televisió.
A primera vista, no hi ha indicis del que hi va passar.
Però si mires prou estona...
Què collons...?
Basant-me en les meves converses amb els inspectors del cas
i veient la disposició de la sala, em sembla obvi
que els germans van entrar per darrere, per la porta de la terrassa,
per agafar els seus pares per sorpresa.
El Jose i la Kitty estaven desarmats.
No tenien ni idea del que els esperava.
Eren preses fàcils.
Creus que va ser premeditat?
Va ser absolutament premeditat.
Feia setmanes, anys, que el Lyle i l'Erik ho planejaven.
Ho confirmen diverses de les meves fonts.
Creia que només escrivíem un guió.
No tenia ni idea que escrivíem un pla de com l'Erik mataria els seus pares.
No. No van dir mai al Jerry que correguessin cap mena de perill.
Estaven farts de la situació
i van decidir posar-hi fi.
I si tenim en compte el seu comportament després dels assassinats...
Només els importava anar en limusina
i quedar-se a la suite presidencial de l'Hotel Bel-Air.
És una suite molt bonica.
...i després que els detinguessin...
Hi havia una carta del Lyle a la cel·la de l'Erik.
Va escriure un pla de fuga de bojos.
...es fa cada vegada més difícil
vessar cap llàgrima per aquests germans sociòpates.
Naturalment, alguns membres de la família
segueixen defensant la seva innocència.
Alguns fins i tot s'aferren a teories de la conspiració absurdes.
L'empresa del Jose els va fer assassinar pels diners de l'assegurança.
Són tots una colla de... Com es diu? Malparits avariciosos!
I, per descomptat, no ens oblidem del seu formidable equip legal,
dirigit per la intrèpida nena desvalguda.
Podeu dir el que vulgueu, carallots,
però l'Erik i el Lyle són dels millors clients que he tingut.
Són adorables.
Espera. No em crec que digués que són adorables.
Ja saps que jo no exagero mai.
Quin creus que va ser el mòbil? Els diners?
No assassines els teus pares
de la manera que van assassinar el Jose i la Kitty Menendez
només per diners.
Cosint-los a trets amb escopetes a boca de canó.
Rebentant-los la cara.
No tornes a carregar l'arma
quan veus que ta mare encara és viva,
fins i tot després de deixar-la cosida a perdigons
que li han destrossat el cos,
i que s'arrossega per terra com un animal malferit,
aferrant-se a la vida.
No t'acostes a ella a través del fum, trepitjant casquets,
apuntes el canó de l'escopeta a la seva galta,
la mires a la cara perquè sàpiga que has sigut tu
i llavors...
No.
No és per diners.
És per alguna cosa més profunda, fosca...
i malvada que supera l'odi.
Hosti, Nick.
Normal que no et contractéssim per reescriure Pretty Woman.
Per cert, Nick, com es titula el teu article a Vanity Fair?
"Malson a Elm Drive".
No m'ho puc creure.
Relaxa't. No ho hauries de llegir.
Per desgràcia, la resta del país ho llegeix!
Ja en tinc prou amb els periodistes de debò.
I ara, pseudoperiodistes!
Psicòlegs de pacotilla com el Dunne que es passen els fets pel forro.
"Van entrar per la porta de la terrassa"? Mentida!
"Portaven granotes i guants"? Una altra mentida!
"El Jose i la Kitty estaven menjant gelat i fruita."
No s'ha ni molestat a llegir l'informe del forense!
I ho entenc.
L'assassinat de sa filla va ser una tragèdia.
No li vull restar importància.
¿Però això li dona dret a vendre mentides
i ser el lacai periodístic de l'acusació?
El Dunne ven xafarderies, reina. I les xafarderies venen.
Però de debò vas dir que el Lyle i l'Erik són adorables?
Això és igual, Tim!
La qüestió és que, gràcies a ell, l'opinió pública se n'ha anat en orris!
- Ara no tindran un judici just. - Potser hauries de deixar el cas.
No puc.
Ja em coneixes. Jo no deixo res.
Per això encara fumo.
Si conegués un bon periodista
que m'ajudés a desacreditar les mentides que afavoreixen l'acusació.
Les, vam fer un pacte, recordes? Separació de poders.
Ah, allò.
A més, ets més bona amb el jurat que amb la premsa.
Els periodistes són imbècils!
Molt bé, ho entenc. Ets un gos d'atac! Per això em vaig casar amb tu.
Però no ataquis ningú a la reunió de l'adopció de la setmana que ve.
La setmana que ve? Quin dia?
Dimarts.
Merda. No puc. Ho sento. Tinc la vista prèvia de les cintes.
- Ho hem aplaçat dues vegades! - No puc.
Que les cintes no s'admetin com a proves és crucial per al cas.
Molt bé, d'acord. Trucaré a l'agència i ho aplaçaré.
Ens hauríem d'estalviar les molèsties i adoptar el Lyle i l'Erik.
Bé, potser només l'Erik.
Bé, gràcies per reunir-te amb mi, Donovan.
Sé que t'han perseguit moltes persones amb preguntes durant els últims mesos.
Miri, Sra. Abramson,
em sembla bé parlar amb vostè i contestar les seves preguntes,
però no vull declarar al judici.
Bé, crec que arribats a aquest punt això és inevitable.
L'Erik va fer servir el teu carnet per comprar les escopetes.
PERMÍS DE CONDUIR DONOVAN J. GOODREAU
A més, si tu i el Lyle éreu tan íntims com dius,
m'imagino que estaries disposat a fer tot el que poguessis per defensar-lo.
S'enfronta a la cambra de gas.
- Encara existeix a Califòrnia? - Sí.
Quan tu i el Lyle compartíeu habitació, de què acostumàveu a parlar?
De tot, més o menys.
Dels nostres somnis, aspiracions i famílies.
Teníem molt en comú.
Com què?
Teníem pares molt autoritaris.
Però el Jose era deu vegades pitjor.
Només li importava guanyar, fos com fos.
Pressionava molt el Lyle.
I...
et va explicar mai algun secret sobre la seva família?
Sobretot sobre el seu pare?
Una nit em va dir que el seu pare tenia una aventura.
I que, quan sa mare ho va saber, quasi es mor.
No havia vist mai el Lyle tan enfadat.
El mataria pel que li està fent.
Vinga.
- No ho dius de debò. - I tant.
El que li ha fet a ella, el que ens ha fet a tots...
Potser hauria de morir. És insuportable.
No hi vaig donar importància. La gent diu de tot quan està enfadada.
Unes setmanes després, en un restaurant xines...
Salut!
Collons. Ets el meu millor amic, no?
Sí.
- Faríem qualsevol cosa per l'altre. - Sí, és clar, qualsevol.
Per exemple,
si et passés alguna cosa molt dolenta,
jo m'ocuparia de la teva família.
I, si em passés alguna cosa molt dolenta a mi,
tu cuidaries l'Erik i la meva mare.
- Sí, és clar. - Perquè som família.
Sí.
La família és el més important, no?
Sí.
Perquè amb la família, amb la família de debò,
no s'hi té secrets.
No.
No m'amagues res?
Res de res?
Semblava que el Lyle m'estigués posant a prova.
Com si la nostra amistat s'hagués d'acabar si no responia adequadament i...
Li vaig explicar que havien abusat de mi quan era petit.
Va ser a casa d'uns amics.
I l'hi vaig explicar tot.
Que encara recordava l'habitació on havia passat,
els quadres que hi havia penjats,
taques de tinta a terra...
l'olor que li feia...
Va ser la primera vegada que ho vaig explicar,
i no sabia com reaccionaria.
Ho sento moltíssim.
Compta amb mi.
Sé pel que estàs passant.
- Sí. Gràcies, tio. - De debò, ho...
Ho sé.
L'Erik i jo.
També van abusar de nosaltres.
El nostre pare.
¿El Lyle et va dir que el seu pare havia abusat d'ell sexualment
quatre mesos abans dels assassinats?
Sí. A veure, no va entrar en detalls,
però em va explicar la merda de les dutxes.
L'Erik es va endur el pitjor.
Crec que el pitjor per al Lyle va ser no poder protegir l'Erik.
Se sentia molt culpable.
Com si fos culpa seva.
Lyle, tinc una pregunta.
Què tenia d'especial aquell cap de setmana?
Per què us va semblar que la vostra vida corria perill?
L'Erik t'ho explicarà millor, però la nit que em vaig enfrontar al pare
l'Erik va tornar tard i jo ja era al llit.
Erik, vinga, obre la porta!
Deixa'm entrar! Erik!
Hòstia. Obre la porta, si us plau!
Deixa'm entrar. Erik.
- Et vaig dir que no ho expliquessis. - Ja ho sé. Ho sento.
Et vaig dir que no ho expliquessis a ningú!
És culpa teva! Tu has destrossat aquesta família!
Surt de damunt meu.
Què et passa?
- Res. Tu no ho entens. - És clar que sí.
Creus que no ho sabia?
Creus que soc idiota?
- Sempre ho he sabut. - Què dius?
Volia mantenir la família unida!
Llavors vam saber que faria costat al pare fos com fos.
Lyle!
Lyle, obre la porta.
Què passa?
Li era igual tot el que li havia fet, que l'hagués enganyat.
Què passa? Què?
- Ho sap, Lyle, ho sap. - Què?
No tenim temps.
Què havia de fer la vostra mare? Matar-vos?
Crec que no entén ma mare.
Li encantaven les armes.
Hi havia uns ocells que odiava, corriols.
Després volia espantar els sensesostre.
Una vegada fins i tot es va endur l'Erik a comprar-ne una.
I diu que li va dir...
Mataré algú amb aquesta.
Va pensar que volia dir el pare o la seva amant.
Ara em compraré aquesta.
Em cap a la bossa.
Crèieu que tenia una pistola?
Amb silenciador, sí.
Els dos ho crèiem.
Vam agafar els estalvis de l'Erik
i vam anar a comprar escopetes.
I això va ser... Divendres?
Sí, perquè dissabte havíem d'anar d'excursió a pescar.
Pescar taurons. Només la família.
Llavors va passar una cosa que ens va acollonir.
L'excursió en vaixell serà més tard.
No és a les onze sinó a les quatre.
Digues-ho al Lyle.
Allò ens va fer molt mal rotllo.
Per què canviarien l'hora si no?
És perquè sigui fosc. Ens tiraran per la borda i diran que ens hem ofegat!
Ja, perquè no es pesquen taurons de nit, no?
Estàvem cagats.
Vam creure que el millor seria conduir tota la tarda
i esperar que marxessin sols.
Merda! Encara hi són.
Vinga, que ens deixa el vaixell. Hòstia, de pressa.
- Què fem amb les armes? - Les deixem al teu cotxe.
Vigila.
Preparats per caçar taurons?
De què parlen allà darrere?
Tu no hi vagis. No ens separem.
Junts estem segurs.
Ho sento molt, Erik.
Sento que et semblés que no podies acudir a mi.
I sento...
Sento haver-te fet allò.
No sé per què...
No és culpa teva.
No volen pescar?
No ho sé. Ni idea.
Quina manera de llençar els diners.
Què feu? Entreu.
- Ens recull el Perry, hem quedat. - No. Pugeu al cotxe.
No, hem de parlar. Hem d'aclarir algunes coses, vinga.
Tranquils, aneu. Hem quedat amb el Perry.
I va ser llavors quan vam decidir
que no els tornaríem a donar l'oportunitat de fer-nos mal.
No deixaríem que ens tornessin a separar.
Jo el protegiria.
Perdigons de caça menor o major?
Els petits tenen menys retrocés, però no aturaran els intrusos.
Subtítols: Maria Romero Soronellas