КАРБОНДЕЙЛ, ІЛЛІНОЙС 1962 РІК
Перепрошую.
Привіт.
Люблю те, яка ти.
Ти про що?
Ти дуже...
американська.
А ти — зовсім ні.
Так! Це моя дівчина!
Ти замолодий для шлюбу.
Та не замолодий, щоб полетіти з Карлосом і почати нове життя з нуля.
Хосе, я не повторюватиму.
Я сказала ні. Ви обоє надто молоді. Годі цієї дурні!
Я ще наберуся сміливості й скажу, як ти мене скривдила.
«Хосе» — це те саме, що «Джозеф» іспанською?
Так.
Джозеф — гарне ім'я.
Ти навіть не могла дивитися на нього!
- Зупинися й подумай! - Ти не розумієш! Я його кохаю!
Було приємно познайомитися. Ходімо.
Усе гаразд.
Вона нам не потрібна. Ми маємо одне одного.
Оголошую вас чоловіком і дружиною.
Неначе мрія. Я Кітті Менендес.
Це і є мрія.
Американська мрія.
Я дам тобі все. Більше, ніж ти могла б собі уявити.
ЧУДОВИСЬКА: ІСТОРІЯ ЛАЙЛА Й ЕРІКА МЕНЕНДЕСІВ
Ненавиджу своїх дітей.
Можу вже зізнатися.
Ви ж усе одно витягнете це з мене.
Насправді вони паразити.
Не лише мої діти. Усі діти.
Висмоктують кальцій з кісток, зростаючи в тобі.
Руйнують твоє тіло. Вони їдять тебе живцем.
А мої діти?
Я не знаю. Лайл?
Ти не можеш піти. Ти працював лише місяць.
Мамо! У моєму клятому кошику з брудною білизною більше грошей!
Ти це розумієш?
Лайл мене лякає.
А Ерік просто...
Дідько!
Ерік жалюгідний.
Але я по-своєму дбаю про них.
Дуже.
Коли вони міцно сплять,
я досі відчуваю зв'язок із ними.
Наче пуповина досі тримає нас разом.
Глибоко серед ночі я пам'ятаю їх малими хлопчиками.
Тоді я знову їх люблю.
Але більшість часу
я їх заледве впізнаю.
Я ніби переглядаю своє життя крізь запітніле скло.
Між нами відстань.
А мій чоловік?
Поза кадром.
Мені завжди не вистачає Хосе.
Я народила Лайла й Еріка, а вони забрали від мене Хосе.
Ці хлопці завжди стараються вкрасти кохання мого життя.
Ці хлопці й та жінка, яку він трахав.
Здається, Луїза. Вони роками сходяться й розходяться.
І я розумію. Справді.
Він просто старається втекти від хаосу вдома.
Хаос — це Лайл і Ерік.
Єдине, що в мене є, — це ремонт будинку.
Він буде прекрасним.
Хосе дозволяє все, що я хочу.
А наступного тижня в мене підтяжка обличчя.
Я оптимістично налаштована.
Сподіваюся, усе загоїться до свят.
Гадаю, Хосе сподобається.
Трохи приведу себе до ладу перед Різдвом.
- А як щодо цієї? - Гарна.
Ні, зелена — занадто традиційна, так?
Я зробила підтяжку обличчя, а ти нічого не кажеш?
Я все сказав, коли сплатив за пластичну операцію. Ти гарно виглядаєш.
Виглядаєш свіжою. Ти красуня.
Але, будь ласка, потурбуйся й про своє тіло.
Схудни на п'ять кіло.
Де хлопці? Я сказав їм, щоб не запізнювалися.
Тоді ще є час, щоб замінити ялинку.
У всі кімнати поставимо. Допоможи.
Зелена гарна. Залишмо її. Ну ж бо.
Сьогодні Святвечір. Усе має бути ідеально.
Не просто гарно, а ідеально.
Дідько. Вони тут.
Не впускай їх.
Де ви були? Я ж казав.
Га? Ми були на різдвяній вечірці.
Сьогодні в нас вечір подарунків, бо завтра в Лайла турнір.
- Тату, Святвечір же. - Агов! Стійте.
Святвечір, але вранці в тебе теніс.
Різдвяний турнір.
Саме тому ми сьогодні даруємо подарунки.
І тому я сказав вам прийти вчасно. Гаразд?
З Різдвом вас!
А ось і він.
Який ти красень, Санто.
Дякую.
Веселого Різдва. Це для тебе, моя люба.
О, «люба».
- Еріку, хіба Санта не одружений? - Ага.
Мамо, нащо ти так із місіс Клаус?
Це для тебе, а це для тебе.
Отакої. Книга.
Чудово.
Ви купили щось для мами?
Нам не казали, що з нас подарунки.
Я казав.
Я казав, що Різдво. На Різдво ми даруємо подарунки.
Відкрий.
Ой, як гарно, любий.
- Але чи це все, що там є? - Що?
Я питаю, чи це все, що там є.
Боже, машина? «Мерседес Бенц»?
Санто!
Що? Санто? Я маю її побачити!
Погляньте на неї.
Це ж кабріолет!
Боже! Я маю показати Алісії! Я зараз повернуся.
Це кохання. Ось це і є кохання. Гаразд, відкрийте ваші.
Клас, мама отримала «мерседес», а ми — книжки.
Дуже дбайливо, тату.
Так. Це книга.
Коли ми з мамою переїхали до Нью-Йорка, я зміг улаштуватися лише посудомийником.
На Кубі — майже королівська особа, а в Америці — прислуга.
Мив чужі тарілки від слини й відходів.
Але нікуди більше мене не брали.
А в менеджера був примірник цієї книги.
Я постійно читав її на перервах.
Це стало моєю Біблією — як стати кимось у цій країні.
Чому так багато абзаців викреслено?
Я повикреслював лайно, бо там купа лайна.
Але що залишилося... Ці слова...
Ви мусите... Послухайте мене.
Вам треба лише їх вивчити. Узяти їх до серця.
«Сьогодні я опаную свої емоції».
«Сьогодні я опаную свої емоції.
Віднині я готовий контролювати будь-яку особистість, що пробудиться в мені.
Я контролюватиму свій настрій через позитивні дії.
А коли я контролюю свій настрій, я керую своєю долею».
Гаразд, хлопці?
Алло.
- Це Хосе Менендес? - Це Хосе Менендес.
Це детектив Міллс з офісу шерифа Лос-Анджелеса.
Вітаю. Чим я можу вам допомогти?
Пане, тут ваші хлопці.
Мої хлопці? Які хлопці? Мої сини?
Так. Ми заарештували їх сьогодні вранці.
Ми вважаємо, що вони причетні до серії крадіжок у районі.
Тату, зачекай.
- Тату. - Сідай у машину.
Ми не грабували ці будинки, ясно? Це не ми.
Тату, ми з Еріком просто...
Ми знаємо, що ти поїхав із роботи. Вибач.
Ми хочемо сказати, як ми тебе цінуємо.
Дідько!
Трясця.
Сидіть у клятій машині!
Геть від мене, будь ласка.
Тату? Агов.
Бачите, де ставок?
Він мусить бути тут.
То я маю пересунути ставок із коропами на метр? Гаразд.
Лише це й нова душова вже подвоїть наш бюджет.
Яка душова? Ми не робимо душову.
Ваш чоловік замовив. Велика душова з усілякими лійками.
Сказав, як у римській лазні.
Ми переїжджаємо.
Я знайшов будинок у Беверлі-Гіллз. З'їжджаємо за тиждень.
Чому? Це через цвіль?
Це божевілля. Там зовсім трохи цвілі.
Не через цвіль. А через синів. Бо вони правопорушники. Злочинці.
Вони керують бандою тут, у Калабасасі.
Ім'я Менендесів осоромлене.
У цьому місті нам не жити.
Почнімо з нуля, де нас ніхто не знає,
а я подбаю про реабілітацію нашої сім'ї.
Я в розпачі, Кітті.
Це дім моєї мрії.
Залиш його. Продовжуй перебудову.
Переїдемо в Беверлі-Гіллз, доки Ерік не піде в коледж,
а за кілька років повернемося.
Тоді, сподіваюся, ганьба, яку вони мені принесли,
буде лише далеким спогадом,
і я ходитиму своєю вулицею без тривоги через них.
О, Майкле. Радий бачити. Як ти?
Гаразд? Я знаю, люба.
Почнімо пакувати речі.
Потримай.
Чекай. Не туди. У центральну кімнату, будь ласка.
Алло.
Вітаю. Це Хосе Менендес.
Що б не казали мої сини, не вірте їм.
Вони брехуни. Вони байкарі. І соціопати.
Я хочу, щоб ви це знали. Гаразд?
Я приведу їх до вас, бо так постановив суд.
Сподіваюся, ви їх виправите.
Хоча навряд зараз це комусь під силу.
Але щасти вам. До завтра. Бувайте.
Ці крадіжки багато в чому, гадаю, були криком про допомогу.
- Ми багато пережили. - Так.
І...
Удома не завжди легко. Тож...
А що нелегко вдома?
Так. Що вдома нелегко? Що?
Одяг? Чи що?
Важко купувати одяг і взуття на тисячі доларів?
- Ні, пане Менендесе... - Стуліться.
Я вам плачу. Ви в курсі, докторе.
Чи важко, що ми з мамою дали вам усі можливості?
Або вам іще важче мати все, чого бажаєте,
усе, що вам потрібно?
Я не розумію.
Прокляття!
Гаразд.
Докторе?
Боже. Хлопці, ви якийсь жарт.
Вони ж клятий жарт.
Ходімо. Підводьтеся.
Підводься. Ходімо їсти в «Містер Чоу».
Гаразд.
Повеселіться з ними, докторе. Ці діти — наша гордість і радість.
Перечитати ще раз?
Так. Чому ні? Звісно.
Члени гурту «Менудо» — діти.
Що буде, коли вони виростуть, або гірше, попросять ще грошей?
Коли в члена гурту «Менудо» ламається голос,
його замінює молодший виконавець.
Коли член гурту «Менудо» просить більше грошей,
його замінює інший виконавець.
Дідько. Це я зробив їх такими?
Своїх дітей. Це я зробив їх такими, як гадаєш?
Якими?
Цілком марними, лінивими невдахами.
Це моя провина?
- Як це може бути твоя провина? - Ти знаєш, про що я.
Коли я приїхав у цю країну, мені було 16 років.
Шістнадцять років.
Рідні посадили мене на літак. У мене нічого не було.
Я знав тут лише одну людину.
Тобто...
Даруй.
Ти про це чула мільйон разів, так?
Узагалі-то, ні.
Коли любиш дружину, дітей, пробиваєшся від самого низу...
Я не розмовляв англійською, був офіціантом, мив підлогу, усе було.
А тоді зустрів кохану жінку,
яка подарувала мені двох прекрасних дітей, двох синів.
Від цього відчуваєш вдячність їй і цій країні.
Хочеш віддати їм усе, чим ти є, усе що маєш, усе що тобі належить.
Але від них я бачу лише претензії.
А сам боровся й боровся. Так боровся за все це.
А вони просто хочуть, щоб їм усе подали
на блюді й срібними ложками поклали в їхні жадібні роти
без боротьби, без зусиль, без жертв.
Мені соромно за них.
І соромно за себе, бо я їх так виховав.
Вони мають досягти цього.
Мені шкода.
Але в них усе життя задом наперед. Ось що вони отримали.
Ти не поганий батько, Хосе.
Якщо можна, я скажу, що ти іноді жорсткий із ними...
Але який у мене вибір у цей момент, у цю мить?
От скажи. Думаєш, мені подобається бути таким?
Думаєш, я люблю на них кричати?
Але ж ні, не люблю.
Але якщо не кричати, не погрожувати їм,
ці виродки не слухають,
а тоді вдираються в чужі будинки й продають чиїсь сімейні реліквії.
Що це в біса таке?
Ти цього не робив.
Хіба ж ні?
Я не знаю. Здається, це я.
Здається, це я. Так.
Трясця.
Як мені бути далі, Марсі?
З усім.
З усім цим?
Усе просто не працює. Нічого не виходить.
Не виходить.
Що, трясця, нам із ними робити?
Що ти робиш?
Я просто п'ю каву.
Любий, зараз 5:30 ранку.
Я тебе не кохаю, Кітті.
Я не люблю наших синів.
Я не люблю цю сім'ю.
Гадаю, ця сім'я — повний провал.
І я невдаха. Але, люба моя, ти...
Боже, ти... Ось де провал.
- Ти п'яниця, сидиш на пігулках. - Припини.
Я ніколи не кохав тебе. Якого біса?
Я хотів мати сім'ю. Це й усе. Це була моя мрія.
І знаєш що? Ця мрія стала провалом.
Трясця.
Навіщо ти це робиш?
Я збираюся сісти в літак до Нью-Йорка.
Треба заробляти для цієї сім'ї, бо це все, що їй потрібно.
Більше грошей. А знаєш? Я вже не можу брехати.
Брехати, що кохаю тебе, коли ні.
Що люблю цю сім'ю, коли ні. Я не можу.
- Ти, мабуть, п'яний, якщо таке кажеш. - Я не п'яний. Ні.
Вибач. Я серйозно кажу, Кітті.
Я серйозно.
Що ж, дуже дякую, Хосе. Перекажи вітання своїй коханці.
Кажеш, тобі набридло брехати. Навіщо ж брешеш?
Зробив кам'яне лице й кажеш, що ти ніколи мене не кохав?
Як не соромно. Це брехня!
Ти покохав мене в ту мить, як побачив, Хосе Менендесе.
Ти кохав мене кожною фіброю свого єства.
Ти мене обожнював.
Ти любив усе в мені.
Тільки не кажи, що цього не було, бо це було.
Ні, я не виглядаю добре. Я руїна.
Я не можу дати раду синам.
Лайл мене страшенно лякає.
Я намагалася вбити себе, знаєш?
Не вийшло. Я зазнала невдачі.
Ось це мені не вдалося.
Я випила купу таблеток, а тоді прокинулася.
І чудово почувалася.
Ніби я чудово подрімала!
І тепер щодня
я стараюся прожити день без думок про самогубство.
Не пам'ятаю, коли вдавалося. Кілька років тому. Чи на Різдво.
Гадки не маю.
Бо кожен день, відколи ти притягнув мене до клятого Беверлі-Гіллз,
далеко від усіх друзів, що я мала в житті,
і дав мені кредитку, щоб це підсолодити...
Щодня я хотіла вмерти.
Кітті...
Ну ж бо. Іди спати.
Ти новачок. Ти геть не розбираєшся в питаннях музики.
Де ти працював до RCA?
У Hertz.
То ти тип із прокату авто!
Навіщо до мене на переговори прислали когось із автопрокату?
Бо сегмент латиноамериканської музики зросте на 400 відсотків до 1990 року.
Бо я з Куби. Моє ім'я Хосе Менендес.
І я пропоную тобі 30 мільйонів доларів
за контракт «Менудо» з RCA Records.
Заливаєш.
Я мало не повівся.
То яка в тебе пропозиція? Я серйозно.
І я серйозно. 30 мільйонів доларів — моя пропозиція. Що думаєш?
Ти знаєш шаха Ірану? Я запропоную тобі його літак, якщо хочеш.
«Менудо» має бути повсюди. Автомати з колою. Ланч-бокси. Фігурки.
«Менудо» буде гуртом номер один.
Тридцять мільйонів. Що скажеш?
Що ж, спробуймо.
Саме так.
Без сумніву. Так. Я уклав цю угоду.
Знаю. Будь ласка.
Авжеж. Бувай.
Ти користувався милом?
У якому сенсі?
- Ти сказав мені прийняти душ. - І? Ти користувався милом?
- Так. - Гаразд.
Отже, ти бізнесмен. Так? Схоже, ти щойно уклав велику угоду.
Припини. Не говори.
Я не такий, як більшість твоїх клієнтів.
Я нечасто таке роблю.
Здивуєшся.
Що ти знаєш про Стародавній Рим?
Греків. Спартанців.
Вони творили людину інакше, ніж ми зараз.
- Тим, що трахали одне одного? - Боже.
Що за дешевка?
Такі, як ти, не розуміють.
Ти навішуєш ярлики. Римляни цього не робили.
- Гаразд. А що вони робили? - Створювали зв'язок.
Дізнавалися, що таке біль.
І як саме треба поратися з клятим болем.
Вони завжди були разом, усе робили разом.
Любили один одного.
Вони не могли змиритися з утратою товариша в бою,
бо втратити товариша — це як утратити себе.
І так вони створили до біса дивовижну бойову силу,
якої відтоді більше не бачив світ. Розумієш?
І все це сталося дуже природно,
солдати навчали один одного, як бути справжнім чоловіком.
Гаразд. Так ти хочеш це називати?
Ні. Сядь. Не треба того педерастичного лайна.
Мені не подобаються такі слова.
Ці слова викликають у тебе бажання...
ударити мене?
Так. Викликають.
Добре.
Не знімай туніку.
Стань на четвереньки
й повзи сюди,
а тоді...
зніми мою туніку ротом.
Чекай.
Гаразд. Уперед, трясця. Гайда.
Гайда.
О чорт.
Зроби це!
Так!
«Добрий вечір, мамо. Добрий вечір, батьку».
«У його голосі чутно спробу до співчуття, але її цілком перекриває ненависть.
Усе світло гасне, камера плавно їде вниз сходами
й чутно краки...»
Чекай. «Краки»? Мали бути «крики».
Так.
Мамо, ти написала «краки», а не «крики».
Якого біса? Треба передрукувати цілу довбану сторінку!
Заспокойся. Нащо передруковувати?
Я роблю транскрибування й друк.
Ось, ти так написав. Я надрукувала те саме.
Дідько, бро. Мама тебе спалила.
Мамо, ти маєш перевіряти все, до того, як ми це читатимемо,
бо тепер треба друкувати ще раз!
Так і є, мамо. Завжди ти все псуєш.
Не можна так зі мною розмовляти!
Ви накидуєтеся на мене, щойно батько їде у справах.
Я так не можу.
Ви ж грабіжники. Ви обоє психопати.
Ось отрую нас усіх і не страждатиму.
Мамо, заспокойся.
Замовкни!
Ти скотина й руйнуєш життя.
Відтепер сам друкуй свій сценарій!
А ти, Крейгу, не залишишся на вечерю. Даруйте, але я не ресторан.
- Що це тут? - Тобто? Це соус-рагу.
Ні, тут якісь...
- Еріку, не їж. - Це схоже на корицю.
- Мамо, ти сюди щось додала чи... - Про що ти говориш?
Це ти нас труїш?
Я приготувала вечерю...
До біса! Ти казала, що хочеш отруїти нас і зробила це.
- Я жартувала. Просто... - Еріку, ну-бо. Не психуй.
Їдьмо в «Гамбургер Гамлет».
Може, варто вас отруїти!
Нарешті ви дивитеся на мене зі страхом і повагою!
Може, варто вас отруїти.
Отже, «Гамлет»? Ага.
Привіт.
З нею все скінчено. Усе скінчено. Усе.
Я повернуся до дружини.
Дружини-переслідувачки? Психічки, яку не хочеш і трахати?
Знаєш, що сталося?
Я підписав «Менудо».
Дякую.
Вітаю. Продуктивно з'їздив.
Дякую.
А як твої справи?
Що таке з хлопцями? Мені дзвонив Ерік.
Написав на пейджер, коли я сидів у ВІП-залі перед польотом.
Він був дуже засмучений.
Що сталося між тобою і хлопцями?
Я роблю позитивні зміни для цієї родини.
Гаразд? І ти роби те саме.
Досить пити стільки таблеток. Вони перетворять тебе на епілептичку.
Це через гнів. Він мене переповнює.
Гаразд.
Гаразд. Я тобі допоможу.
- Допоможеш? - Так.
Гаразд. Як?
Що ти казала минулого року про консультанта для подружніх пар?
Досі хочеш піти?
Зробімо це. Ходімо. Знайди когось хорошого.
Я виправлю цю родину.
А тепер я подбаю про тих двох дітей нагорі.
Так. Прокидайтеся!
Бляха, та прокинься!
Прокидайся! Одягайся!
Ну-бо. Прокинься.
Привіт.
Я знаю, хто ви.
- Я не... - Не вмієш навіть вибачатися?
Скільки вартували речі, які у вас вкрали?
- Які ми у вас украли. - Які ми у вас украли.
Вітаю.
Я вас пограбував.
Вибачте. Не варто було цього робити.
Мені дуже шкода.
Єдиний спосіб вирішити це, Еріку, це тобі взяти провину на себе.
- Зачекай. Що? - Це ти й скажеш психотерапевту.
Скажеш, що злочини були твоєю ідеєю, а ще розповіси поліції.
Ти неповнолітній. Мені 21. Мені це зіпсує життя.
Це нечесно!
Ну підеш на громадські роботи.
Позбираєш сміття кілька тижнів.
Тобі що? Усе просто. Не жалійся й не стогни.
Лайл ще не знищив своє життя повністю. Поки що.
У нього ще є шанс.
Але для цього нам потрібна чиста історія і диплом Прінстона.
Гаразд? А далі буде бізнес і політика.
Це все одно була твоя ідея, Еріку.
Дідько.
Вочевидь, я не був тим батьком, якого ви потребували.
Це очевидно. Але...
це зміниться. Із цієї миті.
Я вас витягну із цього. Останній раз.
Агов! Ви мене обидва чуєте?
Жодних більше подачок.
Відтепер ви самі.
- Маєш хвилинку? - Звісно.
Хочу знати, чи ти плануєш передзвонити Джеку.
Це суми «Менудо» за квартал. Він просить усе йому розшифрувати.
Любиш Маямі?
Звісно.
Досить, щоб переїхати туди?
Закрий.
Сідай.
Ще одна угода на 20 мільйонів. Це все, що мені потрібно. А потім...
Бум. Я їду до Флориди.
Куплю там ділянку.
Балотуюся в Сенат. І скидаю Фіделя Кастро.
Бляха. Геть його.
Мені потрібна твоя допомога. Поїдеш зі мною?
Не треба відповідати зараз. Подумай про це.
Ніби для тебе скрізь грає музика.
Я думав, що стану як Джо Кеннеді —
торуватиму своїм дітям шлях у політику.
Але... Ні.
Ні. Це не для цих дітей.
Так чи інакше...
Якщо я хочу американську мрію, я маю зробити це сам.
Для себе.
Тож подумай і залиш це між нами.
Забери це від мене, будь ласка.
І набери Джека. Я поговорю з ним зараз.
- Бо хочеш знати секрет, Марсі? - Звісно.
Я геть нічого не знаю про музичну індустрію. Але тсс!
Ось.
- Що дивитимемося? -«Закон Лос-Анджелеса».
Гаразд.
Глянь на нас.
Пара товстунів.
Кидаємо палити. Пересіли на цукор.
Сьогодні ми разом розважаємося.
Не можна палити, якщо я балотуватимуся на виборах.
Не можна.
- Це брудна звичка. - Так.
Я чула, Ненсі Рейган курить лише наодинці.
Тобі не мало?
Хосе Менендес.
Вітаю, пане Менендесе. Я Чарльз Дір, декан Прінстона.
- Так. - Маєте хвилинку?
Так.
Марсі, замов мені рейс до Ньюарка. Я поїду в аеропорт лімузином.
У нас суворий кодекс щодо списування.
У мене небагато варіантів.
Лайла треба відсторонити від навчання до розгляду й рішення правління.
Тату, я не списував.
- Гаразд? Клянуся, я не списував. - Не говори зі мною, Лайле. Будь ласка.
Ти знаєш, що це?
Це ділянка на цвинтарі біля Прінстона, яку я купив для нашої родини.
Гровер Клівленд, Аарон Берр.
- Знаєш, хто це? - Так, вони були президентами.
Гаразд.
Думаєш, ти заслуговуєш на те, щоб тебе поховали тут, поряд із ними,
з американцями, якими пишалися їхні родини?
Ти вважаєш себе гідним прізвища Менендес?
Не знаю, що ти хочеш почути.
Ні, тату, не вважаю.
Як тобі це?
«Як тобі це?»
Хто ти такий, Лайле?
Ти погане насіння чи погане яйце, га? Хто ти?
Я прагнув чогось для тебе. У тому й була проблема.
Бо ти завжди все робив навпаки.
Тож я не мав нічого для тебе бажати, і тоді ти довів би, що я помиляюся.
- Ти мене справді про це питаєш? - Так.
Чому я такий, яким я є? Я і Ерік?
Тобі справді цікаво?
А коли ти нас бив
або обзивав нікчемами перед іншими?
А що такого?
Хочеш, щоб я сказав?
Це знущання.
Тату, це знущання.
Гаразд. І що такого?
- Що такого? - Так, що такого?
Ну вдарив я тебе. Чи хай там як. І що з того? Це тому ти невдаха?
Пам'ятаєш першого нашого собаку?
Хана? Ото жахливий був пес.
Я ненавидів того пса.
Я купив для нього в зоомагазині нашийник із шипами чи то шпильками.
Але вони стирчали не назовні. А всередину.
Тож коли тягнеш, нашийник коле собаці шию, так?
Смикаєш повідець, а собака це відчуває, еге ж?
Найменший рух — і собака відчуває
і розуміє, чого ти хочеш, тож зупиняється.
Ось так вигулюєш пса, а він хоче бігти чи тягнути,
тож смикаєш повідець і псу боляче.
Але боляче лише за непокору.
Якщо пес поводиться добре й робить те, що хоче власник,
нашийник не завдає болю.
А за певний час пес повертається до звичайного нашийника, усе.
Отже, сину,
багато хто вважає ці нашийники жорстокими.
А я думаю, що жорстокими є інші нашийники,
бо через них собаки погано поводяться
й геть губляться по життю —
не знають, ким вони є і що мають робити.
Знаєш, що я думаю, коли ти скаржишся, що я тебе бив?
А я гадаю, що треба було дужче бити, Лайле.
Як бив мене батько.
Він так мене бив, що в голові пульсувало днями.
Це було до біса боляче.
Але я точно знав, чого від мене очікували.
Ясно?
Тож як батько, який тебе любить, Лайле,
я прошу вибачення, що не бив дужче.
Це моя провина.
І мені шкода.
Еріку, іди сюди.
Ходімо. Сідай.
Сідай.
Гаразд, отже... Ось.
- Що це? - Від «стопи атлета».
Я дзвонив кільком лікарям щодо твоєї проблеми.
Кажуть, усе безрецептурне не подіє.
Тому я взяв ліки за призначенням.
Це дуже ефективний препарат, але я не знаю. Намазуй.
Як намазувати?
Втирай між пальцями.
Втирай глибоко, щоб знищити грибок.
- А є спрей? Можна побризкати? - Хлопче, це лікувальний крем.
Господи.
Зніми взуття й шкарпетки.
Усе так просто, Еріку. Чому ти цього не знаєш?
Зараз покажу.
Ось.
Я пам'ятаю, як ти був немовлям.
Єдине, від чого ти засинав, це масаж ніг.
Такі крихітні були ніжки. А тепер поглянь на них.
Трохи щипає.
Так має бути. Це означає, що ліки діють.
Гаразд, отже...
Я тобі розповім про план дій, бо твоїм судженням я не довіряю.
Ти думав, що гратимеш у теніс у коледжі?
Бо ти не досить майстерний. Лайл майстерний.
А ти ні. І тому...
Вивчатимеш бізнес у Каліфорнійському університеті.
У гуртожиток не поїдеш.
Житимеш удома, щоб я за всім стежив.
Чекай. Зачекай. Я...
Що? Сам зачекай.
Бо якщо я дам тобі слово,
ти почнеш мені розповідати про те, як ти хочеш бути...
Як там? Моделлю?
Якого біса, Еріку? Тобто що це за чортівня...
Що воно за чортівня?
- Що це? - Це мої модельні фото.
Модельні фото? Еріку!
Ти що... Боже.
Ось чесне питання.
Ти гомосексуал?
Боже...
Я питаю щиро, бо не бачив, щоб ти хоча б раз гуляв із дівкою.
Що ти... Це неймовірно. Я не мушу це слухати.
Сідай.
Дивися сюди.
На мене.
Не роби таке обличчя.
Я пропоную тобі майбутнє зі мною.
Я буду сенатором, а ти працюватимеш зі мною в політиці.
Тож на майбутнє тобі потрібна дівчина. Дженіс Шеманські.
- Ні. Тату, ні. - Я вже говорив із її батьками.
Вона гарна. Виглядає як Міс Америка. Ну-бо.
Ти їй до душі. Поведи її на випускний.
Не хочу.
Іди з нею на випускний,
бо мені важливо лише випускне фото,
а потім смокчіть один одному члени зі своїм Крейгом. Гаразд?
Ні. Цього не буде.
Я буду моделлю й актором.
І я піду на театральний факультет, бо я грав у п'єсі Шекспіра.
Я хороший актор.
Я тут не житиму. Переїду в гуртожиток.
Ось чого я хочу.
Іди сюди. Ходімо нагору.
Ходімо у твою кімнату.
Заходь туди.
- Тату... - Чорт.
Прошу, вибач.
Злазь. Що це за кляті фото?
Не розповідай дурні!
Не віриться, скільки грошей я вклав у твоє навчання,
твій коледж, уроки тенісу.
Якого біса? І ти хочеш стати ким? Моделлю?
Дідько!
Усе гаразд. Готово.
Гаразд.
Один, два, три, чотири,
п'ять, шість, сім, вісім, дев'ять, десять.
Десять.
Тату.
Десять.
Ерік не користується презервативами.
- Звідки ти знаєш? - Бо я їх порахував. Десять.
Ніхто від нього не завагітніє. У нього немає дівчини.
І я про те. Він не користується презервативами.
Думаєш, він...
У нього немає дівчини. Так? І він не використовує презервативи.
І що тебе хвилює?
Бо я не хочу, щоб Ерік захворів на СНІД.
Отже, ти вважаєш, що він...
Не знаю, чорт забирай, але...
Я знаю, що думаю про нього.
Він не повинен принести сюди СНІД.
Він не може принести його в цей дім.
Бляха, нізащо.
Еріку, іди сюди.
Що?
Я маю оглянути твій пеніс.
Що?
Чи є там пухирці.
Просто дай мені поглянути. Чи герпес.
Мамо, чому? Що ти... Що?
Ти підліток, якому точно не можна довіряти.
Тож дай мені поглянути.
Мамо, я казав тобі минулого разу, я подивився сам, нічого немає.
Я мушу.
- Гаразд. - Бачиш?
Це лише питання гігієни.
Над чим ти працюєш?
А. Та ні над чим. Просто дослідницька комісія.
Тобто рано про щось говорити, та їм потрібен слоган,
а я не можу його придумати. Ніяк не...
Ну щось таки зможу вигадати, але...
Що сталося?
Що?
Я тебе кохаю, Хосе.
Я тебе кохаю.
Гаразд.
І що?
Є дещо...
Я просто...
Що?
Я маю знати, що в тебе з хлопцями.
Ти про що?
У тебе є певні схильності?
Ця думка здається дурною після всіх твоїх романів.
Але ми просто більше не займаємося сексом.
Ні. Те, що ти питаєш — ні.
Чому ти так кажеш?
Просто... Тебе дуже непокоїть питання СНІДу.
Зокрема, стосовно Еріка.
Запитай. Постав запитання, Кітті. Спитай мене про це.
- Про що саме ти питаєш? - Гаразд.
Чи є щось сексуальне між тобою і хлопцями?
Я нікому не скажу.
Я просто хочу знати.
Не хочу більше брехні між нами.
Ні.
Нічого такого немає.
Боже, ти п'яна?
Певно ж, ти п'яна, якщо таке питаєш. Так?
Сьогодні? Ні.
Ні, я ніколи такого не робив.
Ні.
Але що лише...
Не знаю. Може, час розповісти тобі чому.
Який ще «час»? Ти мене лякаєш.
Я тобі про дещо не розповідав.
Я тобі не сказав через те, як ти відреагуєш, що ти подумаєш
і як це звучатиме.
Я сам знаю, що таке розбещення.
Що таке біль і сум'яття від цього.
Бо коли я був маленьким,
не пам'ятаю, скільки мені було років,
але я ще в підгузках ходив, я був маленьким.
Мама пестила мій пеніс до стану ерекції,
а тоді починала сміятися, бо їй це видавалося смішним.
Я не знав, що про це думати, бо мені було лоскотно,
а смішити маму мені подобалося.
Але потім, коли я підріс, мені було років шість або сім,
Марта, моя сестра, сварилася з нею
й казала: «Мамо, не роби так більше. Не треба. Це неправильно».
А мама казала:
«Марто, годі казати дурниці. Це пусте».
І знаєш що?
Почувши це, я подумав: «Вона має рацію. Це пусте».
Тобто це ж...
Тепер я знаю, що це було неправильно, але тоді...
їй
так не здавалося.
Бо люди певного віку здавалися їм
чимось несерйозним, чимось смішним.
Чимось, напевно, дурним.
Такі речі траплялися в реальному житті
й у справжній родині.
Не так уже це й важливо.
Ага, розумію, чому ти збентежена.
Через... Так, я це розумію.
Бо інколи після тенісу я приймаю з ними душ.
Я хапаю чи торкаюся їх у боротьбі.
Облиш. Це цілком нормально.
Так і мій батько поводився зі мною.
І я...
усе життя намагався
зробити із цих двох хлопців чоловіків.
Солдатів.
Чи заходив я колись занадто далеко?
Так, я знаю.
Я багато кричав. Я знаю, Кітті.
Іноді я б'ю їх. А з біса б ні?
Звісно, мені є про що шкодувати в житті. Мені багато за що соромно.
Але не за це.
Люба моя, я тебе кохаю. Знаєш, чому я не шкодую?
Бо я кохаю тебе й тому що ми сім'я.
Ось що важливо.
Ми сім'я.
Овва, а це гарний слоган. Дідько! «Флорида — це сім'я».
Ну ось.
Ходімо нагору, треба спати.
Я ненавиджу своїх дітей.
І це жахливо, але це правда.
Через них ми ті, ким не хочемо бути.
Вони нас роз'єднали.
- Я не хочу говорити за тебе, любий. - Ну ж бо. Кажи.
Ось чому я така вдячна, що маю такого чоловіка.
Він дуже сильний.
Хосе, ти дуже сильний, і я дуже тебе кохаю.
Я кохаю тебе.
Коли я зростала, удома було чимало насильства.
Мій батько бив маму.
Щовечора за кухонним столом ми мали на це дивитися.
А потім він бив нас і йшов геть.
Гадаю, це мене вабило.
Що ви маєте на увазі?
Жінки одружуються з чоловіками, схожими на їхніх батьків.
Тобто Хосе зовсім не такий.
Так.
Але він так себе тримає. Має дуже мужній образ.
- Так. - Так.
Чи б'є вас Хосе?
Ні. Я такого не роблю. Хлопців кілька разів бив.
І я всім серцем його в цьому підтримую, до речі.
У вас удома було сексуальне насильство?
Ні.
- Хосе? - Що?
Чому ми це обговорюємо?
То чи було?
Ну ж бо. Кітті.
-Алло? - Мамо. Це Хосе.
- Як справи? - Що? Котра година?
Мамо...
Ти...
Ти пам'ятаєш. Дуже давно.
Я казав, що скажу тобі, як сильно ти мене скривдила.
Про що ти говориш?
Ні, не поводься зі мною, наче я дурний.
Ти точно знаєш, що ти робила. Не змушуй мене це казати.
Що ти в біса верзеш?
Ти точно знаєш, про що я. Я був дитиною.
Марта знала, що ти робила, через тебе вона почувалася...
повною дурепою.
Через тебе вона почувалася геть дурною.
А коли я був старшим, я сказав тобі, що теж хочу про це знати,
а ти й зі мною поводилася, як із дурнем.
- Пам'ятаєш це? - Я не розумію, про що ти.
Як це ти не розумієш, про що я?
Те саме колись трапилося з тобою! Мені Марта сказала!
Марта розповіла про твого дядька. Не пам'ятаю його імені.
Він завжди був п'яний.
Коли ти була малою, він мацав тебе. Він щось тобі робив.
-Твоя сестра брехуха. То все ревнощі. - Ти не знаєш, про що я кажу!
Заповіт пана Менендеса. Що ж, зробімо це.
Чудово. Ти смішний. Як завжди.
Що ти хотів би зробити? Відкриваємо?
Ні. Ходімо сюди.
Я просто хочу обговорити деякі гіпотетичні моменти,
бо останнім часом я міркував
про те, що треба внести деякі зміни
стосовно мого життя й моєї спадщини.
- Гаразд? - Гаразд.
Це чудово. Тоді починаймо.
Так, я літав у Європу до Джеймі, я її кохаю.
Я думаю, батьки мусять за це заплатити.
Боже, діти, ви сміхотворні.
З мене годі.
Я більше не ходитиму на ці сеанси.
- Кітті. - Ні. Нізащо.
- Я шкодую, що народила вас. - Мамо, не можна так казати.
Ваш батько перетнув океан,
а я відмовилася від життя королеви краси,
або я могла б стати кінозіркою, як Кім Новак.
А натомість я маю вас?
Еріку, я хочу повернутися до питання твого сорому щодо машини.
Можеш розповісти про це?
Це ж «Форд ескорт». Звісно, він соромицький.
Заради бога, замовкни вже.
Що?
- Чому ти так на нас дивишся? - Я не можу вам усміхатися?
Ну-бо.
У нас був чудовий сеанс із доктором Озіелем.
Дуже вам дякую.
І я сиджу поряд зі своєю прекрасною дружиною.
Що ще сказати?
Так, я працюю над усмішкою,
бо за п'ять хвилин ми закінчимо сеанс
і всі разом поїдемо в «Сірс».
Прекрасно.
Кітті, посунетеся ближче? Трішки. До Лайла.
Гаразд. Посміхніться ще раз.
Усмішки, наче перла. Чудова родина.
І...
Вважаю, це ідеальний кадр.
Ось, тримай.
ПРЕЗЕНТАЦІЯ НАШОГО ФІЛЬМУ
ЧУДОВИСЬКА: ІСТОРІЯ ЛАЙЛА Й ЕРІКА МЕНЕНДЕСІВ
Переклад субтитрів: Ольга Цяцька