El jurat ha arribat a un veredicte.
Que l'acusat es posi dret.
En el cas de l'estat de Califòrnia contra John Thomas Sweeney,
acusat d'assassinat en segon grau,
nosaltres, el jurat, declarem l'acusat no culpable.
De l'acusació d'homicidi involuntari,
nosaltres, el jurat, declarem l'acusat culpable.
Senyores i senyors del jurat,
en nom meu, dels advocats i de les dues famílies aquí presents,
- els agraeixo el seu servei. - No de la nostra família, jutge Katz!
No els doni les gràcies en nom de la nostra família!
Senyor Dunne, podrà parlar durant la lectura de la sentència.
Serà massa tard!
Aquell home va estrangular la nostra filla!
S'hauria de podrir a la presó la resta de la seva vida.
Senyor Dunne.
I vostè ha ocultat proves importants al jurat
sobre l'historial de violència d'aquest home contra les dones.
Va maltractar la meva filla durant mesos i després la va matar.
Li va arrencar flocs de cabells.
Senyor Dunne!
La va estrangular durant cinc minuts!
Vas estrangular la meva filla, fill de puta!
- Sr. Dunne. - Et podriràs a l'infern.
- Algutzir. - I vostè, ¿com pot dormir a la nit
defensant aquest monstre?
Hola, guapo.
Ei.
Com estàs?
Doncs prou bé.
Sortiré d'aquí. T'ho prometo.
Estem preparant el judici i la Jill, la meva advocada...
- És... - És que és molt dur.
Els meus pares...
no et creuen, Lyle.
Volen que trenquem.
Jamie...
Deixa'ls estar. Ells no saben res.
Ei. Saps que t'estimo.
No?
Vull deixar això enrere
per poder donar-te tot el que et mereixes.
I necessito la teva ajuda.
Entesos?
Has de mirar Homes enfrontats.
Què? És una pel·lícula o alguna cosa així?
Sí, amb Sean Penn i Christopher Walken.
És una puta passada.
L'hauries de mirar.
Entesos. Per què?
Necessito que facis una cosa.
Què?
Que diguis que el meu pare et va violar.
Què?
No!
- Per què no? - És mentida.
Ja, però no ho sabrà ningú.
És igual. No puc dir una mentida com aquesta.
Doncs digues que se't va tirar al damunt!
Em cago en tot. Et pagaré.
Què vols que digui?
Que recordis quan em vas trobar tancat a l'armari.
- No ho recordo. - Sí.
Em va fer rodolar sobre merda de gos
i em va donar una carmanyola d'orinal.
- Segur que era jo? - Sí. Com pot ser que no ho recordis?
Que et vaig donar una pistola?
No, que te'n vaig demanar una.
Perquè tenies por de ton pare?
Sí, perquè ens havia amenaçat i teníem por que ens matés,
i te la vam demanar.
- Ja, no. - Sí, ens vas dir que no.
No, dic que no ara. No penso fer-ho.
Per què cony no? Va passar. Va passar de debò.
Només ho has de recordar. Va passar.
O almenys dir que ho recordes. Ho recordes.
Ho recordes, Brian.
Vinga, Brian! No fotis!
Brian, ho recordes.
Collons, Brian, ho recordes!
Ho recordes, hòstia!
Perdó.
A veure si ho he entès. El vostre pare va matar el vostre gos.
Sí, el gos va matar la fura i ell li va tallar el cap.
El vaig trobar al congelador.
Si m'equivocava, m'asclava el cap contra la taula.
Es fotia de mi caminant com un ànec.
I tartamudejant.
Quina seria la millor manera de...
Què?
Ella ens pegava. Feia molta por.
Ens perseguia amb un ganivet.
Tant de bo no haguéssiu nascut!
Sabeu què? Deixem-ho per avui.
No és que no em cregui que tot això sigui veritat.
És que no m'ho crec per com ho explica, saps?
Quan vaig parlar amb ell per primera vegada, va tardar una mica,
però era com un nen espantat i em va fer molta llàstima.
Però, quan està declarant,
és com si no parlés d'ell.
Bé, sembla...
un psicòpata.
Jo anava a dir un mal actor, però sí.
Creus que ell està darrere de tot?
El Lyle s'ho inventa tot i convenç l'Erik per seguir-li el corrent?
I si fos al revés?
No dic que sigui la meva estratègia.
Només penso en veu alta.
Et vaig veure a la tele i t'havia d'escriure.
Sé que ets innocent perquè soc vident.
Em presento. Em dic Candy.
Estic divorciada i tinc dos fills. He tingut problemes de pes tota...
Hola, Lyle. Només t'escric per dir-te que et crec.
No podries haver fet el que diuen
i, si no, segur que tenies un bon motiu.
T'ho vaig veure als ulls la primera vegada que et vaig veure.
Si necessites qualsevol cosa, el que sigui,
potser només parlar amb algú, truca'm.
Amb amor, Norma.
Trucada de la Presó del Comtat de Los Angeles de part de...
Lyle Menendez.
Digui?
Hola.
Norma?
Mare meva, no m'ho puc creure.
La Jamie i jo no estàvem predestinats.
I ara s'inventa coses, com que li vaig dir que mentís.
Això demostra que hi ha gent que...
Que té molt mala bava.
Sí. Però tu no.
Tens una veu sexi.
Enyoro el Tony.
No tenia temps d'estar deprimit amb ell.
Què enyores més d'ell?
El sexe o...?
Què?
Et vaig dir que aquell home i el meu pare eren...
Que eren amants.
El que et va dir que el teu pare planejava matar-vos?
Sí.
Allò no va passar. M'ho...
M'ho vaig inventar.
Puc preguntar per què?
Per què t'ho vas inventar?
Erik?
Erik, el Lyle et va dir que t'ho inventessis?
He d'esbrinar què fer amb tot el tema de l'Oziel.
És un buit enorme.
Per què no li vaig explicar els abusos del pare?
Sí. És... Sí.
Hauria d'escriure un llibre.
La meva versió.
Explicar com era la vida del Lyle Menendez.
Ningú s'atreviria a dir que em mereixo anar a la presó.
Lyle, és molt bona idea. Jo et podria ajudar a escriure'l.
Lyle, et demanaré que tornis a aquell dia.
Quin dia?
L'últim dia. L'últim dia de la vida dels teus pares.
Sí, entesos.
Vaig jugar a tenis.
Però estava bastant distret.
Creies que els vostres pares us matarien.
No, sabia que ens matarien.
Però no sabia quan.
Per això et feia por el vaixell.
Si no hi hagués hagut el capità,
segurament ho haurien fet.
Ens haurien disparat, tirat al mar i haurien dit que ens havíem ofegat.
Però, Lyle, vull que em guiïs per aquell diumenge.
El dia que...
El dia que va passar.
Sí, entesos.
Hem de sortir d'aquí.
On són? On cony són la mare i el pare?
No ho sé. Crec que són baix. La tele està encesa.
Fotem el camp d'aquí.
Quedem al cotxe d'aquí un minut. No perdis la calma.
On aneu?
- Al cine. - Ni parlar-ne.
No sortireu de casa.
Només volem anar al cine.
Us quedeu aquí. I tu, Erik, puja a dalt. Puja.
No. No tocaràs el meu germà.
No tornaràs a tocar-lo mai més.
És el meu fill i faig el que vull.
Aparta't.
Et quedaràs aquí plantada sense fer res?
No em dirigeixis la paraula. No tens dret a dir res.
Has esguerrat la família.
Kitty, anem.
Anem.
Què creies que anaven a fer?
Agafar les armes.
- On tenen les armes? Són a dalt? - No ho sé. Ho mirem?
Té.
No tenim temps. Agafa l'escopeta. Ens trobem al cotxe.
Però això no és el que va passar, no?
No, és el que crèiem que anava a passar.
No m'ho crec.
Què?
No em creuria res del que dius si fos el jurat.
Entesos.
Quan m'ho vas explicar per primera vegada, ho vas reviure,
o sigui que jo també.
Era allà amb tu.
Però, per algun motiu, quan declares,
sembla que t'ho inventis tot.
- Intento explicar els fets. - Deixa els fets. Són feina meva.
Vas disparar a ta mare a la cara, no?
Per què ho vas fer?
Suposo que intentàvem que deixés de patir.
No, no ets granger, Lyle.
No sacrifiques un porc.
Per què mereixia morir?
- Perquè va deixar que ens violés. - Sí!
Gràcies.
Perquè va deixar que us violés.
He de sentir aquest dolor, Lyle.
El jurat l'ha de sentir.
Aquella dona, la vostra mare,
va deixar que ell us violés.
T'enfrontes a la pena de mort.
Demostra'm com et senties.
Parles d'emocions?
Sí.
Vols que plori?
Puc plorar.
Sí.
Jo només volia ajudar-la.
L'estimava moltíssim.
I em feia molta pena.
Jo vaig trobar la seva nota de suïcidi.
O sigui que era l'únic que sabia el que planejava fer-se.
Li vaig dir que l'hauria de deixar.
Que ens posaríem de part seva al divorci i...
Volia ajudar-la.
Podia tornar a Princeton i viure amb mi si calia.
Li vaig dir que l'ajudaria a deixar de prendre's tantes pastilles.
I li vaig dir que tot aniria bé.
Volia que tot anés bé, però no.
Era mentida, perquè tot anava malament.
Però jo l'estimava.
L'estimava i encara l'estimo.
Estimo ma mare.
Estimo la mama.
Molt bé, Lyle.
Ara sí.
INFORME DE L'AUTÒPSIA
JULIOL DEL 1993
TRANSPORT PENITENCIARI OBRIN PAS
MENENDEZ PER SEMPRE
US ESTIMEM
MASSA GUAPOS PER SER ASSASSINS CASA'T AMB MI, LYLE!
Som-hi.
Sra. Abramson.
Tranquils, està en lletres grosses per llegir-ho bé.
No m'allargaré tant com l'acusació.
Aquest judici...
Aquest judici no se centrarà en qui.
No se centrarà en què, quan ni on.
Aquest judici se centrarà en el perquè.
Per què l'Erik i el Lyle Menendez van matar els seus pares?
És una pregunta senzilla.
Però la resposta que sentiran,
durant les pròximes setmanes i mesos,
de més de 50 testimonis i experts,
la resposta no és gens senzilla.
Descobriran, amb tota mena de detalls horribles i esgarrifosos,
que Jose Menendez era un pervertit sexual i un sàdic
que abusava dels seus fills.
Que, de fet, Kitty Menendez també gaudia abusant sexualment dels seus fills.
Què van fer aquests nois, els seus fills, per merèixer aquesta mena d'abusos?
Què havien fet ells?
Els diré de què són culpables l'Erik i el Lyle.
L'única cosa de la qual són culpables
és d'estimar la mare i el pare que els torturaven.
Quan l'Erik i el Lyle van passar
pel terrible calvari de disparar-los,
no va ser per malícia ni per venjar-se.
No va ser pels cotxes elegants ni per la roba nova.
No va ser pels diners.
Van disparar aquelles armes en defensa pròpia.
Van disparar als pares a qui tant estimaven
perquè el Jose i la Kitty Menendez no els matessin primer.
És una perspectiva molt interessant.
Quina coincidència que sigui exactament la mateixa defensa que vas fer servir
en el cas de l'Arnel Salvatierra.
I se'n va sortir amb una condemna per homicidi.
Per això et devien contractar.
Espera. Al principi, aquesta no era la seva estratègia.
Es van declarar no culpables.
No et deus haver inventat això dels abusos sexuals, no?
L'altra vegada et va funcionar.
Saps què, Dominick?
Sento molt el que li va passar a la teva filla.
Aquell home no hauria de ser lliure. Si fos per mi, no ho seria.
Però t'hauries d'adonar que et va donar una cosa.
Et va donar una carrera i un puto punt de vista.
Li hauries de donar les gràcies.
Però ¿i si aquella nit creien que les seves vides corrien perill,
que els seus pares els volien matar?
Vaja, la vella teoria imperfecta de la defensa pròpia.
Estimada, tinc una propietat prop de la falla de San Andreas.
Me la compres?
I quina història!
És una tragèdia grega.
Dos germans torturats i maltractats durant anys que pateixen per la seva vida
maten els seus pares en un acte desesperat de defensa pròpia.
També és enormement absurd
i està ple d'incoherències.
Si el Jose i la Kitty planejaven matar els seus fills aquell diumenge,
¿per què la Kitty va convidar la seva amiga Karen Wiere a casa
a jugar al bridge aquella mateixa nit?
Encara que el Peter i tu torneu tard de Santa Barbara, feu-nos un truc.
Potser encara podeu venir.
¿I de debò el Lyle i l'Erik tenien por
que el seus pares els matessin durant l'excursió en vaixell?
Preparats per caçar taurons?
Hi havia tres persones més en aquell vaixell.
Creia que seria privat.
A més,
¿sabíeu que la Kitty i el Jose havien d'anar a Princeton aquella setmana
per ajudar el Lyle a moblar el pis que li acabaven de comprar,
cosa que suggereix que potser no planejaven matar-lo?
La Kitty Menendez estava omplint la matrícula universitària de l'Erik
la nit que els van matar.
Posem per cas, com a hipòtesi,
que el Lyle i l'Erik van matar els seus pares en defensa pròpia
perquè patien per les seves vides.
No haurien trucat a la policia per explicar-los la veritat?
¿No haurien confessat i explicat tots els secrets familiars horribles
que feia anys que amagaven?
¿No es comportarien
com si sentissin un mínim de culpabilitat pel que han fet?
Però no, això no és el que ha passat.
Què han fet en realitat?
Han mentit des del principi.
Vols...? Segur que pots? Perquè ho notaran.
No ho notaran, Erik, collons!
Ei.
- Ja ho tenim, hòstia. - Ho aconseguirem, collons.
- Ja ho tenim. - Sí, ho aconseguirem!
- T'estimo molt, Lyle. - Jo també.
T'estimo molt, E, entesos?
No la caguis, d'acord?
- Emergències de Beverly Hills. - Han matat els pares.
Han mentit i han tornat a mentir, i han seguit mentint
almenys 50 vegades segons els meus càlculs.
Han mentit al públic, als seus amics i familiars, a la premsa.
I van mentir per assegurar-se la seva part de l'herència.
I els familiars?
Declaren que el Jose els maltractava,
que viure en aquella casa era un malson.
El meu germà podia ser molt possessiu.
El Lyle no podia expressar la seva opinió.
I l'Erik?
Creia que era dèbil, massa tendre.
Li deia que no era digne del cognom Menendez.
A vegades feia coses per fer-li mal, per fer-lo plorar,
i després se'n burlava i li deia figaflor.
El volia endurir.
Quants estius estima que va passar amb els seus cosins?
Vuit estius.
I, aquells estius, quan es va quedar a casa seva,
va veure algun signe d'abús sexual?
No, no directament.
Però sabia que el Lyle i l'Erik es dutxaven amb el seu pare
després de tenis.
I, quan el Jose portava un dels nois a l'habitació,
posava la balda.
I la Kitty em va deixar clar que no trepitgés aquell passadís. Mai.
Això ho reconec.
Créixer en aquella casa no devia ser fàcil.
¿Però qui d'aquesta taula no va patir alguna mena de maltractament
quan era petit?
Segons l'estàndard actual, jo vaig ser víctima de maltractament infantil.
El meu pare em pegava sense pietat,
amb corretges, penjadors, un cinturó de muntar...
Tinc sordesa parcial per culpa d'una de les seves pallisses.
També creia que jo era un figaflor.
Però jo no el vaig matar.
Vaig fugir com es feia abans: vaig marxar de casa per fer la meva.
Però, Nick, no vas patir abusos sexuals.
Els germans Menendez tampoc.
Ni el Lyle ni l'Erik van parlar mai
d'abusos sexuals a Jerome Oziel.
És un fet prou greu per no ometre'l.
Ja que confesses haver assassinat els teus pares,
per què no confesses tota la veritat?
O sigui que creus que és mentida, que s'ho inventen tot?
Segons un parent dels Menendez amb qui he estat parlant...
Quin parent?
Linda, he de protegir les meves fonts.
Però, segons ell,
els germans van començar a parlar d'abús sexual
després de llegir diversos llibres sobre parricidi i incest.
Aquells llibres els van donar tots els detalls necessaris
per convèncer un jurat que n'havien estat víctimes.
I, des de la perspectiva de la Leslie,
la teoria de l'abús sexual també podria servir
per desviar l'atenció de...
l'orientació sexual de l'Erik.
Espera. Vols dir que l'Erik és...?
Bé, l'altre dia parlava
amb la meva nova amiga, Pam Bozanich, mentre dinàvem
i em va dir...
Tothom sap que l'Erik és gai.
És com un secret de domini públic. Ningú en parla.
El meu equip ho sap, la defensa ho sap,
però, cada vegada que algú ho insinua,
la Leslie treu foc pels queixals.
Què et fa pensar que ho és?
Ens han dit que alguns reclusos li fan fel·lacions.
Això no et fa gai, només popular.
A més, es va fer unes fotos bastant homoeròtiques
amb un fotògraf gai.
Molt bé, potser l'Erik és gai,
però estar a l'armari no et converteix en assassí.
Ni tan sols et fa mala persona.
No, és clar que no.
Però és possible
que els germans amaguessin un secret encara més profund i fosc.
Un secret que no tenia res a veure amb el Jose.
I potser això és el que sabia la Kitty.
Erik! Quantes vegades t'ho he de dir?
No deixis els pantalons de tenis suats a terra.
Empudegaràs tota la casa!
Nick,
¿insinues que el Lyle i l'Erik
estaven junts, l'un amb l'altre?
És el concepte de la transferència.
És més fàcil acusar el Jose d'abús sexual
que reconèixer la relació incestuosa real.
La consentida.
Imagineu-vos la culpa i la vergonya que sentirien
si el seu secret sortís a la llum.
I potser van matar els seus pares perquè no sortís mai a la llum.
El que vull dir és que, independentment del que els passés,
el Lyle i l'Erik no tenen dret al perdó.
La Leslie i el seu equip creuen que, si ens distreuen dels fets,
mantenen certes proves fora de la sala,
ens confonen amb teories legals extravagants,
ens fan sentir pena
i presenten els germans com pobrets sortits d'una novel·la de Charles Dickens,
hi caurem tots
i tindran el final feliç que ella creu que mereixen.
Però, quan poses fi violentament a la vida d'una altra persona,
no hauria d'importar com de desgraciada fos la teva infància.
T'haurien de castigar amb tot el pes de la llei.
Aquest és el final que es mereixen els germans Menendez.
I reso, pel bé de la justícia,
que sigui el que tinguin.
Senyor Dunne, estem a punt de marxar.
Necessita res més?
Com et dius?
Paul. Paul D'Emilio.
Bé, Paul, aquí hi ha un tall de tiramisú intacte.
No el voldria llençar.
Me'l menjaria,
però demà tinc una sessió de fotos i crec que he d'anar sense samarreta.
Els sacrificis que fem per la nostra vocació.
Senyor Dunne, només li volia dir
que sento molt el que li va passar a la seva filla.
Em va encantar a Poltergeist.
Era una de les meves pel·lis preferides.
Fa anys que no la miro.
No puc suportar veure-la.
A la porra. Una mica de tiramisú no em matarà.
Puc anar al gimnàs al matí, abans de la sessió.
Puc?
Si us plau.
Suposo que no tens fills.
Encara no. Potser algun dia.
La meva exdona i jo vam tenir dues filles abans de la Dominique,
però van morir molt petites,
cosa que va convertir la Dominique en el nostre miracle,
el nostre àngel.
Sempre vam donar per fet que ens enterraria.
És com se suposa que ha de ser, no?
Estava convençut
que aquell seria el moment més difícil
de tot el calvari...
de les nostres vides.
Però m'equivocava.
Molt pitjor va ser veure el judici de John Sweeney
i com la defensa el va fer quedar com la víctima.
Quants anys tenia?
Uns cinc.
Recordo que el pare s'emborratxava i perdia els nervis.
Llavors estrangulava la mare.
M'aterria que la matés.
Va ser mai violent amb vostè?
Sí.
Diverses vegades.
Em maltractava sense parar.
Jo et parlaré de maltractament.
Va estrangular la Dominique durant cinc minuts.
La meva filla
va lluitar
durant cinc minuts.
El molt malparit ho va reconèixer allà mateix, tirat a la gespa.
- L'he matat. - Mans enlaire!
He intentat suïcidar-me.
Va estar tres anys i mig a la presó.
Ara treballa de xef a Santa Monica.
Això no és justícia.
No, de cap manera.
Per això no em crec mai ni una paraula de l'advocat de la defensa.
Menteixen, fan trampes, roben... El que sigui per guanyar.
Encara que això signifiqui profanar la memòria de les vertaderes víctimes.
Cosa que és com assassinar-les per segona vegada.
Què t'ha semblat el tiramisú?
Queda clar que boníssim.
Queda clar.
Em podria quedar més, si vol.
S'està fent tard, Paul.
I demà declara el Lyle Menendez.
Però gràcies per escoltar-me.
I bona sort amb les fotos.
TRANSPORT PENITENCIARI OBRIN PAS
La defensa crida Joseph Lyle Menendez.
Aixequi la mà dreta.
¿Jura solemnement
que la seva declaració exposarà la veritat,
tota la veritat i res més que la veritat amb l'ajuda de Déu?
- Ho juro. - Segui.
Els seus pares eren Mary Louise Menendez i Jose Menendez?
Sí.
Estimava els seus pares?
Sí.
I, el 20 d'agost del 1989,
vostè i el seu germà van matar els seus pares?
Sí.
Per què els van matar?
Perquè teníem por.
Recorda disparar de molt a prop al seu pare?
Crec que sí. No ho recordo.
Recordo la foto.
La que ha vist aquí? Parla de la ferida del cap del seu pare?
I es va quedar sense munició?
Sí.
I es va adonar d'alguna cosa sobre la seva mare?
Va veure o va sentir alguna cosa?
Es movia darrere del meu pare.
Ho semblava.
I...
vaig recarregar.
Va recarregar?
- Això és un sí? - Sí.
I què va fer després de recarregar?
M'hi vaig acostar i li vaig disparar de prop.
Lyle, parli'm de quan tenia sis anys.
El seu pare els feia mai fotos a vostè i al seu germà?
- Sí. - Senyoria,
pot demanar al testimoni que parli més fort?
Sí. Senyor Menendez, pot parlar més a prop del micròfon?
Ho sento, senyoria.
Senyor Menendez, en aquest sobre hi diu: "Sisè aniversari de l'Erik".
- Reconeix aquesta foto? - Soc jo.
I aquesta?
És el meu germà.
- Reconeix alguna marca? - La marca de naixement.
La marca de naixement marró.
I, quan el seu pare els feia fotos d'aquesta mena,
semblava que els fotografiés la cara?
No. Ens fotografiava la zona genital
o la part de baix del cos i...
o ens feia ajupir.
I, entre els sis i els vuit anys,
el seu pare va tenir contacte sexual amb vostè?
Sí.
Com va començar?
Va...
Va començar amb...
Després de fer esport, em feia massatges.
Me n'ensenyava i m'acariciava
i em demanava que li fes el mateix.
I em posava a terra.
I em guiava els moviments.
I feia sexe oral amb ell.
Vostè volia fer-ho?
I, en cert moment, va fer altres coses amb vostè?
Sí.
Ell...
Sí, feia servir objectes.
Un raspall de dents
i una mena d'utensili de barberia.
Què feia amb ells?
Fèiem sessions amb objectes.
Em feia estirar al llit, jo estava despullat
i ell tenia un tub de vaselina i...
Jugava amb mi.
En algun moment,
va intentar penetrar-lo analment amb res més el seu pare?
Sí. Em...
va violar.
Va plorar?
Sí.
- Va sagnar? - Sí.
Tenia por?
Molta.
Li va demanar que parés?
Li vaig dir que no... Ho sento.
Li vaig dir que no volia fer-ho i que em feia mal.
I em va dir que no em volia fer mal i que m'estimava.
- L'hi va dir a la seva mare? - Sí.
- Què li va dir? - Que li digués al pare em deixés en pau.
Que em seguia tocant.
Què va dir ella?
Va dir: "Para. Ets un exagerat.
El pare t'ha de castigar quan et portes malament."
I em va dir que ell m'estimava.
I l'hi va explicar a algú més?
No, perquè tenia por
i el pare no volia.
Em va dir que passarien coses dolentes si ho explicava,
que em...
mataria.
L'hi va dir al seu germà?
No.
Li va fer alguna cosa al seu germà?
Sí.
Què li va fer al seu germà?
De vegades, quan em sentia...
No ho sé...
Agafava un raspall de dents i...
jugava amb ell de la mateixa manera.
Ho sento.
Ho sento molt.
No entenc res del que ha passat. És increïble.
És que no m'ho puc creure.
I tothom s'ho ha empassat.
S'ho han empassat. S'ho han empassat tot.
Ho...
Ho sento molt, Pam. M'hauràs de disculpar.
Ja et vaig dir que commouria el jurat.
Deu a dos. Quedarà així.
És la millor declaració judicial de la història.
Era un príncep blau.
Sí, hi estic d'acord.
No em conformaré amb un llibre.
Ho agafaré tot, ho convertiré en un guió i en faré una pel·lícula.
Em podria interpretar Richard Grieco.
Tot és possible.
No em sorprendria que el jurat digués al jutge:
"No ens cal sentir res més.
Acabem d'una vegada."
Dec tenir unes 10.000 cartes de gent
que em deixaria quedar a casa seva. 10.000.
Fins i tot s'hi va oferir un capellà.
Sí, un puto capellà.
Et dec una disculpa.
No cal que et disculpis, Dominick, però deixa d'assetjar-me.
Ho sento.
No en tenia ni idea.
Me'l crec.
O sigui que, una de dues:
o aquells nois van patir els abusos més repugnants que ens puguem imaginar
i els seus pares van rebre el càstig merescut,
o has aconseguit que un psicòpata mentider i assassí ens convenci a tots.
No sé quina de les dues possibilitats em fa més por.
Sigui com sigui, enhorabona, suposo.
Dominick.
Ho sento de debò.
Era una noia preciosa.
I tenia tota la vida al davant.
Saps què va ser l'últim que em va dir?
"T'estimo, papa."
Com a mínim, sempre tindré això.
Subtítols: Maria Romero Soronellas