Na počátku je nota.
Pak vznikne akord.
A nakonec melodie.
Beethoven tohle napsal, když zjistil, že přichází o sluch.
Všechna ta zuřivost a vztek,
které daly vznik něčemu krásnému.
Nudím tě, Henry?
Je to takové moc staromódní. Nemůžete zahrát něco živějšího, pane?
Tohle by se ti líbit mohlo. Jmenuje se to ďáblův akord.
Povídejte, pane.
Církev ho ve středověku zakázala, aby do místnosti náhodou nevstoupil ďábel.
Běhá z něj mráz po zádech, co?
V hudební teorii se to nazývá tritón, ale když na něm začneš stavět...
Božínku. Panenko skákavá.
Co to?
To je nějaká habaďura?
- Henry, uteč od něj. - Od nich.
- Cože? - Já.
- Co? - Já jsem oni.
- Kdo že jste? - „Kdo že jste?“
Rád tě zase vidím, prcku.
Vy se znáte?
To je můj taťka.
Neblázni.
- Nepodíval jste se, kdo jsem. - Ale podíval.
Jsi přece Henry... Čí? Henry...
„Henry Arbinger“. Tak.
Harbinger.
Berte ho jako mou předehru.
A teď zazní jeho píseň.
Kdo jste?
Jméno mé zní... Maestro.
Ale co jste zač?
Já jsem...
hudba.
A vy, drahý Timothy Drakeu, jste génius.
Nepřehánějte.
Jste ten nejlepší skladatel v dějinách lidstva.
Natolik chytrý, že jste objevil ztracený akord.
A přitom je to tak strašně smutné, Timothy.
Neusmálo se na váš štěstí.
Nedostal jste příležitost zazářit.
To nedostal.
Máte pravdu. Nikdo mě nikdy nepochopil.
Všechny ty melodie, které jste v sobě dusil a škrtil.
Všechny ty písně, které jste nikdy nezapěl, dodnes nesete v sobě,
obmotané kolem vašeho srdce, které stále bije.
Jsou tak pevně... svázané.
Mám je osvobodit?
Ano. To bych moc rád.
Poprosím vás o hudbu, Maestro.
Nuže.
PÁN ČASU
ĎÁBLŮV AKORD
Chci vidět
Beatles při natáčení jejich úplně prvního alba.
- Vážně? - Sám ses mě zeptal.
Jestli chci někam vycestovat, tak tam, páč máma měla jednu kamarádku, Claire.
A ta byla boží a taky ujetá do vinylů.
Měla všechna alba Beatles a poslouchaly jsme je po škole.
Bylo mi snad deset. Jely jsme Revolver, White Album...
Takže jestli si můžu vybrat, tak chci tam.
Tak to je... úžasný!
Počkej, jako fakt?
Všichni vždycky chtějí na Titanic! Nebo na Mars. Nebo do Betléma.
Ale Beatles?
Proč jsem je ještě nenavštívil?
Sem s tím!
Jedenáctého února 1963.
Nekecej. Fakt?
Počkej.
Jestliže letíme do šedesátek, co můj ohoz?
Ty se nezdáš.
Měl bych tady kozačky.
- Mám oční linky! - Oční linky!
Chci natupírovat drdol!
Mám tady paruk, že omdlíš!
Rok 1963.
Nekecej!
Přímo z obalu alba!
Já jsem šťastná jako blecha!
- Vidíš ty auta? - No to mě podrž!
Studio Abbey Road!
Vlastně ještě ne.
V třiašedesátém se to tady jmenuje EMI Recording Studios.
Jak se chceš dostat dovnitř? Nebudou se ptát, kdo jsme?
Ahoj. Janet říkala, ať to za tebe vezmeme, tak si dej oraz.
Aha. Tak díky. Jste moc hodní.
Všude dělá nějaká Janet. A čajíček neodmítne nikdo.
Geniální.
NAHRÁVACÍ STUDIO
Dobré ráno.
Nabídnu čaj?
Určitě. Rovnou silný. S dvěma cukry.
Chcete něco, hoši?
Zatím dobrý. Později možná přitvrdíme.
- Co říkáš, Johne? - Moje řeč, Paule.
Já bych se jednou rád vyspal.
Jestli takhle budeš hrát, odpadneme všichni.
Tak jo. Dáme to od začátku.
K tomu refrénu... Vrhněte se do toho po hlavě.
Rozkaz, šéfe.
Hejbni kostrou, Georgi. Beru tady sedm liber denně.
- Zlomte vaz. - Díky.
Páska jede.
A raz, dva, tři.
Mám doma pejska, říkám mu Fred.
Jsem radši, že žije, než aby klek.
Mám ho moc rád a on zas mě.
Kočku, tu nemám. Akorát psa.
Pejska, pejska, pejska, pejska.
Pejska mám.
Moc rád ho mám.
Je totiž můj.
A vůbec ne tvůj.
Jestli pejska chceš, koupit si ho běž.
Jako bychom tu nebyli. Neseme vám čaj.
Dobrá.
Začneme od druhého refrénu.
Poslední čtyři takty sloky.
Zlom vaz, Cillo.
Nezklam mě, Cillo.
A raz, dva, tři.
Miluju tě.
Ty zase mě.
Jsme dvojka.
Trojka fakt ne.
Ty miluješ mě.
A já zas tebe.
Jsme dost šťastní.
Asi.
Nejspíš.
Ach, Cillo.
Nevšímejte si nás.
A nahráváme, prosím.
Podívej se na ně.
Jsou z nich suchaři.
Nikdo si nebrouká ani nepíská.
Nikdo si nepodupává.
Já to nechápu.
Hudba přece není...
Nemůžeš ji ztratit, ukrást ani zabít. Je přirozená.
Hudba ti vznikne, když třeba vítr profukuje stromy.
Tomu se říká liparské tóny.
Ale hudba...
Hudba je vrcholnou formou myšlenky. Když si to odmyslíš...
CHRUŠČOV HROZÍ FINSKU
Finsko? To se přece nestalo.
Když zmizela hudba, muselo se změnit všechno.
Celá lidská rasa se vydala jinou cestou.
- Dobře, ale co s tím? - Vem si Lennona, já beru McCartneyho.
Zjisti, co se stalo a kdy se to stalo.
Dva čajíčky, drahouškové. Dělá to půl korunky. Děkuju vám.
Kolik?
To je přímo neslýchané.
Ber, nebo nech bejt, brouku.
To je krádež za bílého dne.
To jsem já. Margaret Lockwood ve Sličné vražedkyni.
To byl teprve kus ženský.
Sošná.
Pardon. Počkejte, Paule.
Mohl byste na slovíčko?
Mám pro vás čaj. Posílá mě pan Epstein.
Tak jo.
Vy pro kapelu píšete písničky, je to tak?
Za moc nestojí, co?
Ne.
Bezva.
Super. Přesně tak to má bejt.
Ne jako tenkrát, když se hrál samej waltz a tancovačky.
Takže waltz existoval.
Kdy se lidem znelíbil?
Nevím. Dávno. Ve dvacátých? Ve třicátých?
Proč? Co se stalo?
Prozřeli jsme.
Dneska už tady jen meleme z posledního.
Když vydělám na laciných rýmech, můžu se usadit a najít si pořádnou práci.
Zpívání je trapné.
Chci splácat to album, vrátit se do Liverpoolu a zapomenout na to.
To ale nemůžete. My vás potřebujeme.
K čemu? Vždyť nic neumím.
Ale Paule,
když se nad tím zamyslíte sám,
nepřijde vám, že musí existovat lepší písničky?
Písničky, které vás pozvednou,
nebo naopak zničí a donutí prožívat smutek.
Písničky, které máte tajně schované někde tam vzadu v hlavě?
Jak to víte?
Chci se jen vrátit domů.
A na tohle zapomenout.
Uvařit si čaj a jít na kutě se svojí ženou, chápete?
Nic víc nechci.
Ale proč se probouzím v slzách?
Občas se mě po nocích zmocní taková myšlenka.
Je sice strašně vzdálená, ale je to nota.
Jediná nota.
A pak druhá.
A třetí a čtvrtá a pátá.
A když je vedle sebe poskládáte, je z toho ta nejkrásnější věc na světě.
Třeba jako G, pak E.
A pak dvakrát G.
A pak C.
A když k tomu přidáte slova, která vycházejí přímo ze srdíčka...
Lásko má nebeská.
Ztrácím tu s vámi čas.
Víte, jaké jsou ty vaše nápady?
Nechutné. Sám jste nechutný.
Co se to sakra stalo?
To je ono, Vinnie. Hezky pomalu.
Vytáhněte to tam jako ten nejdražší porcelán.
Opatrně, hoši. Nenabourejte s tím do zdi.
Tak jo, běžíme nahoru.
Bez hudby přece nemůže existovat ani tanec.
Nikdo už netančí. Můžeš snad bez hudby tančit?
No můžeš, ale chtěla bys?
Zamysli se nad tím. Už neexistují ani milostné písně.
Kristepane!
Na celým širým světě není jediná milostná píseň!
Starej Londýnek!
To je smog? Copak se ho v padesátých nezbavili?
V prosinci roku ’62 to tady se smogem bylo divoký, ale tohle?
Tohle je spíš temnota.
Svět svírá temnota.
Támhle bydlím.
- Co že tam? - No bydlím.
- Kde jako? - V Shoreditch.
Zrovna tam jsem.
Budeš muset začít od začátku.
V minulosti, respektive teď, bydlím na Totter’s Lane.
V roce 1963 jsem zaparkoval TARDIS na skládce a žiju tam s vnučkou Susan.
- Dobrý? - S kým že?
- S vnučkou. - Susan?
Mohli bychom se tam podívat, ale víš jak. Časové linie.
- Takže máš děti? - Měl jsem.
A budu.
- S Pány času je to trochu složitější. - Ty máš vnučku?
Jakože dneska? V naší... mojí době?
- Kde je? - Netuším.
- Jak to, že ne? - Páni času byli povražděni.
Genocida se nesla časoprostorem jako obří buněčná exploze.
- Možná zabila i ji. - Božínku, Doktore.
A je to, Doktore.
Paráda, Vinnie!
Děkuju ti mnohokrát.
Tady máš. S trochou štěstí si budeš hvízdat už se západem.
Hvízdání fakt nestrpím. Ty příšerný melodie nejsou nic pro mě.
Co se dá dělat.
Je jen tvůj, kočko.
Tak to ne.
Tak dobrá zase nejsem.
Ale seš, zlatíčko. Viděl jsem tě.
Prosinec ’23, King’s Arms. Začínala jsi s „One More Sleep“.
Tys tam fakt byl?
S tebou se všechno točí kolem Vánoc.
Budeš nám muset zahrát znova.
Ale proč?
V tenhle okamžik jsi jediná hudba na světě, Ruby.
Uvidíme, co se stane, když ji sem zase vneseš.
Jasně. Žádnej stres.
Tak jo.
Tohle jsem složila pro svou kámošku Trudy, když jí jedna holka zlomila srdce.
Ne!
Volali jste mě?
To byl chichot!
- Schovej se! - Cože?
- Musíme se schovat! - To nikdy neděláš!
Tohle nepřemůžu.
Tak jo.
Donesla se ke mně hudba!
KANCELÁŘ
Kdepak jsi?
Kdopak to hrál na to piano?
Sbor dávných písní mi přezdívá...
Maestro.
A kdopak...
jsi ty?
Donesla se ke mně totiž hudba.
A hudba...
je moje!
Cože?
Co?
Sluch i zrak.
Hudba.
Kdo to vylezl z toho piana? Jak to, že tam vůbec někdo byl?
- Vždyť by to piano nefungovalo. - Hlavně klid. Tak jo.
Začínáš mě děsit.
Ta věc musí být součástí Pantheonu.
Bože můj.
Ruby, existují...
nezměrné síly přesahující celý vesmír.
Když jsme se poznali, mluvil jsem o Hračkáři,
a jeho porážka si vyžádala úplně všechno.
- Roztrhlo mě to vejpůl. - Ale přežils.
Doslova to roztrhlo moji duši na dva kusy.
Znova už bych to nepřežil.
Hračkář naposledy říkal...
Varoval mě.
Řekl: „Moje legie přicházejí.“
- „Moje legie přicházejí.“ - To, jak jsi šroubovákem nastolil ticho...
- To fungovalo, ne? - Jo. Na bohy máš akorát jeden trik.
- Tak co teď? - Právě že nevím, Ruby. O to tady jde.
- Prostě nevím. - Ty přece víš vždycky.
Nevím.
Posledně s tím házením jsem měl kliku.
Jeden trik.
Ale tahle věc krade hudbu.
Jak to jen u všech čertů...
Je mi líto.
Ale tahle stvoření mají tak obrovskou sílu,
že celý svět může sklouznout do jámy.
Doktore.
Já vím, že jsi chytrý. Vím to.
Ale mám pro tebe novinku.
Svět v roce 1963 neskončil.
- Máš pravdu. - Ale fakt.
Já jsem toho živoucím důkazem.
Narodila jsem se v roce 2004 a zažila jsem Beyoncé, Sama Fendera,
Británie má talent, stepování, rave a...
Máma o Vánocích opilá zpívá babičce „Danny Boy“.
Copak to nechápeš, Doktore?
Hudba existuje.
Pojď se mnou.
Kdy je pro tebe doma?
Z jaké jsi doby?
- Červen 2024? - Už se v tom ztrácím, ale myslím, že jo.
Červen? Červenec?
Tak co? Už jsme zpátky?
V roce 2024. Jsi doma.
Tomuhle se snažíme předejít.
Tohle nemůže být skutečné.
Je to...
- Nějaký paralelní vesmír. - Jsi ve své době.
Takhle bude vypadat tvůj domov, když nezastavíme Maestra.
Kde je máma?
Obávám se, že lidstvo bez hudby zahořkne.
Bez možnosti projevit zlomené srdce začne válčit, aniž by vědělo proč.
Tak proč jsem ještě naživu?
- Proč jsem se nevytratila? - Kvůli mně.
- Baf! - Co to?
Maestro, Doktor.
V tom roce ’63 jste to byli vy, co?
Slaďouškové.
Překročil jsi z jednoho času do druhého
jako lord Časival,
který uvěznil mého otce a zaklel ho solí.
- Že? - Hračkářův potomek?
Zasloužíš si můj vděk, Doktore.
Tatínek byl na mě neskutečný zlý!
Tatínek byl zlý.
Zlý a moc přísný.
Tvrdý až na kost.
On potrápil mě dost.
Jestliže on byl ztělesněním hry, tak ty jsi ztělesněním hudby?
Ale jaký to má smysl? Svět je kvůli tobě v troskách.
Hudba je pryč. Copak je to vítězství?
Není pryč!
Ticho už, zlatíčko!
Zvuk nukleární zimy.
Hudba ze všech nejryzejší.
Liparské tóny.
Hudba bez přičinění lidí.
A na každé nevyzpívané písničce se jen přiživuju.
Jsem silnější a silnější.
Až nakonec zamířím ke hvězdám a ukradnu hudbu všech planet.
A celý vesmír se přestane otáčet.
Bude úpět v mollové tónině.
Liparské tóny napříč veškerým jsoucnem.
A tento žalozpěv bude mou vrcholnou symfonií.
A veškerý život bude zahuben.
Rozjedu sólo kariéru.
Kdo tě na tenhle svět přivedl?
To bys chtěl vědět moc.
Tak to ne, zlatíčko!
Tvůj táta stanovil pravidla férové hry!
A rozhodně by si nikdy nedovolil podvádět!
Mám právo to vědět.
Génius.
Samotinký hlupáček, který objevil ztracený akord.
Takže jiná kombinace not tě zase vykáže?
Mluvili jsme o géniovi.
Možná že jsi chytrý.
A taky sexy.
A umíš...
„budliky-budliky“.
Ale génius?
To asi těžko, zlato.
Co to děláš?
Všechno rezonuje, Doktůrku.
Každý atom bzučí.
A všechno, co hraje nějakou melodii, patří mně.
Jen zpívej, Doktůrku.
A teď všichni!
- Co se to děje? - Maestro!
Ovládá TARDIS!
Ale žádný takový.
Nikdy!
Ruby!
- My letíme? - Sotva.
Můžu nás akorát vzít zpátky do roku 1963.
Kde je Maestro?
Skládá. A příští melodie může být smrtící.
Promiň.
Promiň mi to.
Snad mi odpustíš.
No tak. Rychle.
Tak jo.
Zvláštní.
- Rozbils ji? - Ne.
Ne. Tohle bude něco jiného.
Tak jo.
Jasně.
Když na šroubovák nahrajeme správnou melodii, poslouží nám jako zbraň.
- Jasně. - Ne.
Aha. Dobře.
Musíme najít noty vykázání.
Kytara Johna Lennona!
Na začátek dobrý.
Tak jo.
Nemusíš náhodou být génius?
Bez urážky. Myslím jako hudební génius.
Občas si vystačíš s nekonečnou dřinou.
Však já ty noty najdu.
Zadrž.
Existuje sice asi tak 66 bambiliónů not, ale...
Počkej chvíli.
Slyšíš to? Tu hudbu?
Ne! Doktore!
- Já myslel, že to slyší jen diváci. - Ne!
Doktore!
Ne, to ne!
Doktore!
Ne!
Nech ji být!
Podruhý mě neoblafneš, brouku!
Tak bojuj se mnou! A ji nech na pokoji!
Je to poslední člověk, kterému v srdci zbyla hudba!
Hraje zamilované skladby pro lesbičky se zlomeným srdíčkem,
a mně s tím jen roste chuť
na všechny ty šťavnaté písničky.
Pusť mě dolů!
Přesně tak, nádhero! Zpívej!
Maestro.
Já tě prosím, Maestro...
Cože?
To není ona.
Co tím myslíš?
V hlubinách její duše je ukrytá písnička.
Jaká to je?
Cože?
Ruby.
Co to je?
Vánoce.
Hudba, která hrála v noc jejího narození.
Jak to, že má písnička takovou sílu?
Sílu jako on?
- Jako kdo? - Nejstarší.
V noc jejího narození tam ani nemohl být.
Ale proč?
- Proč? - Kdo tam byl?
A dost.
- Jsi celá? - Jo.
- Už je to dobrý. - Jo.
- Co to bylo? Co se stalo? - Je to dobrý. Nic se nestalo.
Tohle stvoření se šeredně mýlí.
Ale jestli se něco nemýlí, tak je to tohle.
Víš, co to je?
Pověstné piano z Abbey Road.
Říkají mu piano paní Millsové.
Sakra, co já s paní Millsovou všechno zažil.
Ale na tohle piano odehrají Beatles svoje největší hity.
„Penny Lane“. „Lady Madonna“. To všechno vzešlo z tohohle.
Takže vím, že se to piano
už celé chvěje na to, až tě pošle zpátky do pekel.
Hudební klání.
Tak do toho.
Ukaž se.
Dokážeš ho najít?
Ztracený akord?
- Jsi natolik velký génius? - Tak bych se nikdy nenazval, Maestro.
Ale zažil jsem život i lásku.
A usmívám se jen proto, že jsem o mnohé přišel.
Zažil jsem všemožné.
Všechno, co se jen zažít dá.
A jestli hudba čerpá právě z toho...
Najdu akord, který tě vykáže.
Už jen jednu.
Jednu notu.
Jednu jedinou.
Vedle.
Maestro.
Čas na písničku.
Utíkej k pianu, Ruby!
Určitě jsi napnutá jak struna.
To ne!
Ne!
Nejsi žádný génius!
Chci se jen vrátit domů.
To ale nemůžete. My vás potřebujeme.
K čemu? Vždyť nic neumím.
Nemůžu dýchat!
A pak druhá.
A třetí a čtvrtá a pátá.
A když je vedle sebe poskládáte, je z toho ta nejkrásnější věc na světě.
Ne!
Ten, co čeká, už je za rohem!
Poslouchej.
Už je to tady.
Úplně všude!
Hudba!
Tvoří hudbu.
Celé město. Celý svět.
Přesně tak.
Ale měl bych tě před něčím varovat, Ruby, a je to dost závažná věc.
Po všech svých dobrodružných cestách časoprostorem
ti musím říct, že na konci vždycky přijde zvrat.
Na konci vždycky přijde, na konci vždycky přijde,
na konci vždycky přijde zvrat.
Na konci vždycky přijde, na konci vždycky přijde,
na konci vždycky přijde zvrat.
Příteli můj, pošli to tam, ať do tance se dám,
páč na konci, páč na konci,
páč na konci vždycky přijde zvrat.
Tančí se bop, rock i lindy hop.
Máme jive, háro i „Stayin’ Alive“.
Máme congu, salsu i Big Boppera.
Waltz si rádi dáme a chyby netrestáme.
Na konci vždycky přijde, na konci vždycky přijde,
na konci vždycky přijde zvrat.
Na konci vždycky přijde, na konci vždycky přijde,
na konci vždycky přijde zvrat.
Co nemáme, vymyslíme, co rozbilo se, opravíme,
páč na konci vždycky přijde, na konci vždycky přijde zvrat.
Na konci vždycky přijde zvrat.
Nejsme žádní hlupáčci z Liverpoolu,
páč na konci vždycky přijde zvrat.
Já vždycky říkám, že všechno končí zvratem.
Takový konec nezaplatíš ani zlatem.
Pořádně si trsneme, páč víme, co nám svědčí.
Holky ze severozápadu totiž všechny předčí.
Na konci vždycky přijde...
Zpívejte, jestli vám to nedá. Zpívejte, ať nálada se zvedá.
Máme pro vás taneček, tak pojďte si ho dát.
Na konci vždycky přijde...
Na konci vždycky přijde zvrat.
Vidím, že nenecháš se obelhat.
A budu odsud muset odbelhat.
Páč na konci vždycky přijde,
na konci vždycky přijde zvrat.
V PŘÍŠTÍM DÍLE
- Kde to jsme? - Uprostřed války.
Jeden špatný pohyb a... bum!
Doktore!
Překlad titulků: Vít Jakeš