Først har vi en tone.
Så har vi en sang.
Så har vi en melodi.
Beethoven skrev denne da han fikk vite at han ville bli døv.
Fra alt det raseriet og sinnet
kom det noe vakkert.
Kjeder jeg deg, Benny?
Det er litt stivt. Kan du ikke spille noe mer spennende?
Denne liker du kanskje. Den kalles djevelens akkord.
Fortell mer.
Den var forbudt av kirken i middelalderen i tilfelle den slapp djevelen inn.
Man grøsser, ikke sant?
Teknisk sett kalles den en tritonus, men sett den i sammenheng og...
Bevares. Milde himmel.
Hva?
Er det noen som leker?
- Kom deg bort fra ham. - Dem.
- Hva? - Jeg.
- Hva? - Jeg er dem.
- Du er hvem? -"Du er hvem?"
Hyggelig å se deg igjen, gutt.
- Kjenner dere hverandre? - Det er faren min.
- Ikke tøys. - Du så ikke på navnet mitt.
Jo, selvsagt.
Det er Benny... Hva var det? "Benny Udbringer." Der har vi det.
11.00 - BENNY UDBRINGER
BUDBRINGER
Budbringer.
Tenk på ham som mitt preludium. Og nå er sangen hans sunget.
- Hvem er du? - Notasjonen min er Maestro.
Men hva er du?
Jeg er... musikk.
Og du, Timothy Drake, er et geni.
- Ikke tøys. - Du er verdens største komponist.
Lur nok til å finne den tapte akkorden.
Men det er så trist, Timothy.
Du har aldri hatt flaks.
- Du fikk aldri den sjansen. - Nei.
Du har rett. Ingen har forstått meg.
Alle de melodiene, undertrykt og kvalt inni deg.
Alle sangene du aldri sang, de sitter der fortsatt,
viklet rundt hjertet ditt, som fortsatt slår.
Viklet så stramt.
- Skal jeg sette dem fri? - Det vil jeg gjerne.
Musikk, Maestro, takk.
Nå.
DJEVELENS AKKORD
Jeg vil se
Beatles spille inn sitt første album.
- Seriøst? - Du spurte.
Om jeg kunne dra hvor som helst. For mamma hadde en venn som het Claire.
Jeg var glad i Claire. Hun elsket vinyl.
Hun hadde alle Beatles-platene, og vi spilte dem etter skoletid. Jeg var ti.
Vi hadde Revolver, White Album...
Så om jeg kunne dra hvor som helst, ville jeg dratt dit.
- Så fantastisk. - Seriøst?
Folk sier alltid Titanic. Eller Mars. Eller Betlehem.
Men Beatles! Hvorfor har jeg aldri gjort det før?
Kom an!
- Den 11. februar 1963. - Det går ikke an. Seriøst?
Vent.
Om vi er på 60-tallet, hva med klærne mine?
Godt tenkt.
Du kan få go-go-støvler.
- Jeg har eyeliner! - Eyeliner!
- Jeg vil ha høysåte! - Jeg har masse parykker!
POLITITELEFON GRATIS FOR OFFENTLIGHETEN
- 1963. Hei! - Det er ikke mulig!
Det er som plateomslaget! Jeg har det så gøy.
- Se på bilene. - Hjelpe meg.
Abbey Road Studios! Det kalles ikke Abbey Road ennå.
I 1963 heter de EMI Recording Studios.
Hvordan kommer vi inn? Vil de ikke spørre hvem vi er?
Hei, Janet sa at vi kunne ta over, så du kan ta en pause.
Akkurat. Takk, så hyggelig.
Ja, det fins alltid en Janet. Og alle vil ha en kopp te.
Ypperlig.
STUDIO
- God morgen. En kopp te? - Ja, en sterk en. To sukkerbiter.
- Hva med dere, gutter? - Det går bra. Kanskje noe sterkere senere?
- Hva syns du, John? - Å ja, Paul.
- Jeg vil bare sove godt. - Fortsett å spille sånn, så sovner vi.
Vi tar det fra starten. Refrenget... Ikke snik dere inn. Bare treff tonen.
Som du vil, sjef.
Skynd deg, George. Vi får bare sju pund om dagen.
- Lykke til. - Takk.
Båndet går. Og tre, to, én.
Jeg har en hund den heter Gjø
Hunden min lever den er ikke død
Jeg elsker hunden den elsker meg
Jeg har ingen katt bare en hund
Hunden min jeg har en hund
Jeg elsker hunden min det er min hund
Den er ikke din
Om du vil ha hund skaff deg din egen
- Ikke tenk på oss. Bare en kopp te. - Ok.
Ta det fra det andre refrenget. De siste fire taktene av verset.
- Lykke til, Cilla. - Ikke skuff meg, Cilla.
Og tre, to, én.
Jeg elsker deg du elsker meg
Vi er to ikke tre, du og jeg
For du elsker meg og jeg elsker deg
Vi er kjempelykkelige
Tror jeg kanskje
Å, Cilla.
- Ikke bry dere om oss. - Start båndet.
Se på dem. Alt har blitt dødt.
Ingen nynner, ingen plystrer. Ingen tramper takten.
Jeg skjønner det ikke. Musikk er ikke...
Du kan ikke miste, stjele eller drepe den. Den er naturlig.
Vinden som blåser gjennom trærne, er musikk.
Det kalles eoliske toner. Musikk...
Musikk er det høyeste tankenivået. Om du tar vekk det...
KHRUSJTSJOV TRUER FINLAND
Finland? Det skjedde jo ikke.
Om musikken er borte, betyr det at alt endres.
- Hele menneskeheten tar en ny retning. - Ok, så hva gjør vi?
Du tar John Lennon. Jeg tar Paul McCartney.
Finn ut hva som skjedde og når.
To kopper te, mine venner. Det blir to og en halv shilling, takk.
- Hvor mye? Det er sjokkerende. - Sjokkerende.
- Ta dem eller la være, skatt. - Ran på høylys dag.
Det er meg, det. Margaret Lockwood i The Wicked Lady.
Det var litt av ei dame. Statelig.
Unnskyld meg, vent litt, Paul. Kan vi ta en prat?
Jeg har en kopp te til deg fra Mr. Epstein.
Ok.
- Du skriver sangene for bandet. - De er ikke særlig gode, er de vel?
- Nei. - Flott. Det er sånn det skal være.
Ikke som i gamle dager da vi hadde vals og fandango og sånt.
Men det pleide å finnes valser. Når begynte de å bli feil?
- Vet ikke. For lenge siden. 20–30-tallet? - Hvorfor det? Hva skjedde?
Vi tok til vettet. Det vi gjør her i dag, er de siste krampetrekningene.
Om jeg kan tjene litt på gamle rim, kan jeg slå meg ned og få en ordentlig jobb.
Det er flaut å synge.
Jeg vil få albumet ferdig, dra til Liverpool og glemme det.
- Det kan du ikke gjøre. Vi trenger deg. - Til hva? Jeg er ikke flink til noe.
Men Paul, når du er alene,
tenker du ikke at det må finnes bedre sanger?
Sanger som løfter humøret ditt,
som gjør deg fortvilet, som gjør deg lykkelig?
Sanger som er skjult et sted i hemmelighet i bakhodet ditt?
- Hvordan vet du det? - Jeg vil bare hjem.
Glemme dette livet.
Spise middag og legge meg med dama mi. Det er alt jeg vil.
Men hvorfor våkner jeg gråtende?
Det er som om det dukker opp en tanke sent på kvelden.
Den er så langt unna, men det er en tone. Én enkelt tone.
Og så en til. Og en tredje, fjerde og femte.
Og du setter dem sammen, og det føles som det helligste her på jorden.
Som en G, og så en E.
Og en G, to ganger kanskje.
Og så en C.
Og om du setter ord til det, ord som kommer rett fra hjertet...
Jeg elsker deg så mye
Ikke kast bort tiden min.
Vet du hva du er med ideene dine? Du er avskyelig.
Hva i helvete var det?
Sånn, ja, Vinnie. Pent og rolig.
Jeg vil ha det opp på taket som om det var av porselen.
- Forsiktig. Ikke treff veggen. - Greit, vi går opp.
Saken er at uten musikk må dansen være borte.
Ingen danser mer. Kan man danse uten musikk?
Man kan det, men vil man det? Og tenk på kjærlighetssanger.
- Det fins ikke noen mer. - Å, herregud!
Det fins ingen kjærlighetssanger i hele verden.
Gode, gamle London!
Er det smog? Jeg trodde den forsvant på 50-tallet.
Vi hadde kraftig smog i desember 1962, men dette?
Dette er mer som et mørke. Verden er mørkere.
Jeg bor der borte.
- Hva? - Jeg bor der borte.
- Hva mener du? - Shoreditch. Jeg er der nå.
Ok, du må begynne på nytt.
I fortiden, akkurat nå, bor jeg i Totter's Lane.
I 1963 satte jeg TARDIS hos en skraphandler
- og bodde der med barnebarnet mitt, Susan. - Hv...
- Ok? - Ditt hva?
- Barnebarn. - Susan?
Vi kunne dra og ta en kikk, men du vet, tidslinjer.
- Har du barn? - Jeg hadde.
Jeg skal ha. Tidsherrer blir litt kompliserte.
Men du har et barnebarn? Nå? I dag? I vår tid? Min tid?
- Hvor er hun? - Jeg vet ikke.
- Hvordan kan du ikke vite det? - Tidsherrene ble drept.
Folkemordet for gjennom tid og rom som en stor celleeksplosjon.
- Kanskje det drepte henne også. - Herregud, doktor.
- Der har du det, doktor. - Hei, Vinnie! Tusen takk.
Kom igjen. Med litt flaks vil du plystre før sola går ned.
Jeg tåler ikke plystring. Alle de fæle sangene. Nei takk!
Greit nok.
Vær så god, min kjære.
- Nei. Jeg er ikke så god. - Det er du. Jeg har sett deg.
Desember 2023 i King's Arms. Du startet med "One More Sleep"?
- Jeg kan ikke tro at du var der. - Alt har med jula å gjøre med deg.
- Du må spille igjen. - Men hva er vitsen?
For øyeblikket er du den eneste musikken i verden.
La oss se hva som skjer om du bringer musikken tilbake.
Ikke noe press.
Ok. Jeg skrev denne for venninnen min, Trudy, da ei jente knuste hjertet hennes.
Nei!
Kalte dere på meg?
Det var skrattingen!
- Gjem deg! - Hva?
- Vi må gjemme oss! - Du gjemmer deg aldri!
- Jeg kan ikke slåss mot den der. - Ok.
Jeg hørte musikk!
KONTOR
Hvor er dere?
Hvem spilte på det pianoet?
Refrenget i gamle sanger kaller meg...
Maestro.
Og hvem...
er dere? For jeg hørte musikk.
Og musikken...
er min!
Hva?
Lyd og bilde.
Musikk.
Hvem var det? Var de inni pianoet?
- Hvordan er de det? - Ok.
- Pianoet ville ikke virke. - Ok.
Nå skremmer du meg.
Den tingen må være en del av panteonet. Å, herregud.
Å, Ruby, det fins...
enorme krefter hinsides universet.
Jeg sa det første gang vi møttes. "Lekemakeren", sa jeg.
Og å overvinne ham krevde alt.
- Det rev meg i to. - Men du overlevde.
Det rev bokstavelig talt sjelen min i to. Jeg overlever ikke det igjen.
Lekemakeren sa... Han sa...
Han advarte meg. Han sa: "Legionene mine kommer."
- Han sa: "Legionene mine kommer." - Du gjorde det stille med skrutrekkeren.
- Det virket. - Jo.
Ett knep. Én gang. Det er alt du får med gudene.
- Så hva gjør vi? - Jeg vet ikke, det er poenget.
- Jeg vet ikke... - Nei, du vet alltid.
Nei. Forrige gang hadde jeg flaks. Ballkast.
Ett knep. Én gang. Men denne tingen stjeler musikk.
Jeg mener, hvordan... Hvordan i all verden er...
Beklager.
Men disse vesenenes kraft er så enorm at hele verden kan falle ned i avgrunnen.
Doktor.
Jeg vet at du er smart. Det vet jeg. Men jeg har nyheter til deg.
Verden endte ikke i 1963.
- Greit. - Den gjorde ikke det.
Ok? Jeg er et levende bevis.
Jeg ble født i 2004, og hele mitt liv har jeg hatt Beyoncé, Sam Fender,
Skal vi danse, stepping og raver og...
Mamma synger "Danny Boy" når hun blir full på julaften.
Ser du det ikke, doktor? Musikken finnes.
Bli med meg.
Så når er det hjemme hos deg? Hvilken tid er du?
Juni 2024?
Det er ikke lett å følge med. Men ja. Juni? Juli?
- Har vi klart det? Er vi der? - 2024. Jeg har tatt deg med hjem.
Det er dette vi vil stanse.
Men dette er ikke virkelig. Dette er en...
- Det er et parallelt univers. - Det er din tid.
Det er hjemmet ditt, om ikke Maestro stanses.
Hvor er mamma?
Jeg tror menneskeheten blir bitter uten musikken.
Uten en måte å uttrykke et knust hjerte på, kriger de uten å vite hvorfor.
Hvorfor lever jeg fortsatt?
- Hvorfor har ikke jeg forsvunnet? - På grunn av meg.
- Bø! - Hva?
Maestro, doktoren.
Det var deg i 1963, ikke sant? Søtnos.
Du gikk fra én tid til en annen
som temporalherren
som fanget faren min og bandt ham med salt.
- Ja? - Lekemakerens barn?
Jeg burde takke deg, doktor.
Pappa var så slem mot meg.
Pappa var så fæl Pappa var en tøff kis
Pappa lagde meg Og det holdt i massevis
Om han var et levende spill, er du essensen i selve musikken?
Men hva er vitsen? Du har ødelagt verden.
Musikken er borte. Hvordan er det en seier?
Ikke borte! Hysj, vennen min.
Lyden av en atomvinter.
Den reneste musikken av dem alle.
Eoliske toner. Musikk som ikke behøver mennesker.
Og hver eneste sang som ikke synges, gir meg næring.
Jeg blir sterkere og sterkere.
Til jeg kan strekke meg ut og stjele sfærenes musikk.
Da vil universet slutte å bevege seg.
Det vil jamre seg i moll.
Eoliske toner gjennom hele skaperverket.
Og den klagesangen vil bli min største symfoni.
- Når alt liv er utslettet. - Da starter min solokarriere.
Hvordan kom du inn i verden?
- Det ville være å sladre, skatten min. - Nei, skatten min.
Faren din etablerte reglene for ærlig spill!
En ting han aldri ville gjøre, er å jukse. Så jeg har rett til å vite det.
Et geni. En enkelt, tåpelig mann som fant den tapte akkorden.
Så en annen kombinasjon av toner kunne forvise deg?
Jeg sa: "Geni."
Du er kanskje intelligent. Og sexy.
Og...
"tidig-vidig".
Men et geni? Å nei, vennen min, det tror jeg ikke.
- Hva gjør du? - Alt gir gjenlyd, kjære doktor.
Hvert eneste atom nynner. Og alt som spiller en sang, er mitt.
Syng med, doktor.
Alle sammen!
- Hva er det? Hva skje... - Maestro! Kontrollerer TARDIS.
Aldri, sier jeg. Aldri!
Ruby!
- Flyr vi? - Bare så vidt.
Det eneste jeg kan gjøre, er å ta oss tilbake til 1963.
- Hvor er Maestro? - Komponerer.
Og neste sang kan bli dødelig.
Jeg er lei for det. Ikke hat meg.
Ok, kom igjen.
Merkelig.
- Ødela du den? - Nei. Dette er noe annet.
- Ok. - Greit.
Om vi kan spille inn riktig sang i den soniske, kan den bli et våpen.
- Akkurat. - Ja?
- Nei. - Ok.
Vi må finne forvisningstonene.
John Lennons gitar! Det må være en god start. Ok.
Men må du ikke være et geni? Ikke vondt ment, men et musikalsk geni.
- Iblant er genialitet bare hardt arbeid. - Å ja?
Om jeg kan finne de riktige tonene.
Vent litt.
Det fins 66 milliard billioner sanger der ute, men...
Nei, men bare vent. Kan du høre det? Den musikken?
Nei! Doktor!
- Jeg trodde den var ikke-diegetisk. - Nei, ikke...
Doktor! Nei!
Doktor!
Vent, nei!
Sett henne ned!
- Du kan ikke lure meg to ganger, skatt. - Slåss mot meg, da!
La henne være.
Men hun er det eneste mennesket som er igjen, med musikk i hjertet!
Som spiller elskovssyke sanger for lesbiske med kjærlighetssorg,
og det gjør meg bare sulten
etter alle de nydelige sangene.
Slipp meg!
Akkurat, vakre jente. Syng!
Maestro. Jeg ber deg. Bare...
Hva?
- Det er galt. - Hva mener du?
Det fins en skjult sang langt inne i sjelen hennes.
Hva er det?
- Hva? - Ruby.
Hva er dette?
Jul. Musikken som spilte den natten hun ble født.
Hvordan kan en sang ha så mye kraft? Og kraft som ham?
- Som hvem. - Den eldste.
Den natten hun ble født, kan han ikke ha vært der.
- Hvorfor? - Hvem var der?
Nå er det nok.
- Gikk det bra? - Ja.
- Jeg har deg. - Ok.
- Hva var det? Hva skjedde? - Alt er i orden. Greit? Det går bra.
Dette vesenet er veldig feil.
Og dette er veldig riktig.
Vet du hva dette er? Det berømte Abbey Road-pianoet.
De kalte det Mrs. Mills' piano.
Hun var litt av ei jente. Jeg og Mrs. Mills hadde noen eventyr.
Men det er pianoet som Beatles vil spille sine største hits på.
"Penny Lane". "Lady Madonna". Alt på dette.
Så jeg vet at dette pianoet er fullt
av potensial til å sende deg tilbake til helvete.
Musikk-kamp.
Kom igjen.
Gjør det.
Kan du finne den? Den tapte akkorden?
- Er du genial nok? - Det ville jeg aldri kalle meg, Maestro.
Men jeg har levd, og jeg har elsket.
Og jeg kan bare smile sånn fordi jeg har mistet så mye.
Jeg har opplevd alt. Hver eneste ting. Og om det er der musikken kommer fra...
kan jeg finne akkorden som forviser deg.
Én til.
Bare én til.
Én til.
Du spilte falskt.
Maestro
Sangtid.
Ta pianoet, Ruby!
Samme gamle visa, beklager.
Nei!
Du er ikke noe geni!
Jeg vil bare hjem.
- Det kan du ikke gjøre. Vi trenger deg. - Til hva? Jeg er ikke flink til noe.
Jeg får ikke puste!
Og så en til. Og en tredje, fjerde og femte.
Og du setter dem sammen, og det føles som det helligste her på jorden.
Nei
Å nei!
Nei!
Den som venter er nesten her!
Hør etter. Her kommer det.
Overalt!
Musikk
NY PLATE
- De lager musikk. Hele byen. Hele verden. - Ja!
Men det er én ting jeg bør advare deg om, Ruby.
Og dette er veldig alvorlig.
Med alle eventyrene mine gjennom tid og rom
må jeg fortelle deg at det alltid skjer noe uventet til slutt.
NESTE GANG
-Hvor er vi? - Midt i en krig.
Én gal bevegelse og så, bang...
Doktor!
Oversatt av: S. Marum