VIAȚA LUI PI
RETAiL SUBTiTLE iMAX @ Titrări.ro
Deci ai crescut într-o grădină zoologică?
De când m-am născut.
În Pondicherry, în partea franceză a Indiei.
Tata deținea grădina zoologică
și eu am fost moșit în ultima clipă de un erpetolog
care era acolo să consulte varanul bengalez.
Eu și mama am fost sănătoși, dar biata șopârlă a scăpat
și a fost călcată în picioare de un cazuar speriat.
Asta e karma.
Calea Domnului.
E o poveste pe cinste.
Eu am presupus că tatăl tău era matematician din cauza numelui tău.
Nici vorbă, am fost numit după o piscină.
Există o piscină numită Pi?
Vezi tu, unchiul meu, Francis, s-a născut cu prea multă apă în plămâni.
Se spune că doctorii l-au legănat pe Francis de glezne ca să scoată apa
și de-asta avea pieptul imens și picioarele slabe
care l-au făcut un înotător așa bun.
Francis chiar e unchiul tău? El a spus că era prieten cu tatăl tău.
E unchiul meu onorific. Eu îi spun Mamaji.
Cel mai bun prieten al lui tata, guru meu de înot.
Mă antrenam cu el de trei ori pe săptămână la ashram.
Lecțiile lui aveau să-mi salveze viața.
O gură de apă n-o să-ți facă rău, dar panica, da.
Nu uita să respiri acum, nu-ți ține respirația.
Bravo.
- Îți displace mâncarea vegetariană? - Nu, nu. Deloc.
Și numele tău?
Urma să-mi spui cum ți-ai primit numele.
Da, l-am primit după ceva ce Mamaji i-a spus lui tata odată.
Vezi tu, majoritatea călătorilor colecționează vederi sau cești de ceai.
Nu și Mamaji. El colecționează piscine.
Înoată în fiecare piscină peste care dă.
Într-o zi, Mamaji i-a spus lui tata că, dintre toate piscinele din lume,
cea mai frumoasă a fost una publică din Paris.
Că apa era atât de limpede, că-ți puteai face cafeaua de dimineață din ea.
Că un singur înot acolo i-a schimbat viața.
Înainte să mă nasc, a spus.
"Dacă vrei ca fiul tău să aibă un suflet curat,"
"trebuie să-l duci într-o zi să înoate în Piscina Molitor."
N-am înțeles niciodată de ce tata a luat asta atât de în serios.
Dar a făcut-o și am primit numele de "Piscine Molitor Patel".
Imaginează-ți cum e să explici numele ăsta.
Abia am ajuns la 11 ani când...
Hei, Piscine!
Ești Piș cine acum?
Uită-te la el, e Piș!
Cu un singur cuvânt, numele meu a devenit dintr-o piscină franțuzească elegantă
o latrină indiană împuțită.
Eram "Piș" peste tot.
Fără Piș în curtea școlii!
Până și profesorii au început s-o facă. Nu intenționat, firește.
Deci, ce s-ar întâmpla, dacă am elibera gazul prea repede?
Pișcine?
A spus "piș".
Ajunge! Liniște! Liniște!
Când ne-am întors în anul următor, în prima zi de școală, eram pregătit.
Prezent, dle.
Piscine Patel.
Bună dimineața. Sunt Piscine Molitor Patel.
Știut tuturor ca...
...Pi, a 16-a literă din alfabetul grecesc,
care e folosită și în matematică pentru a reprezenta proporția
circumferinței oricărui cerc față de diametrul său.
Un număr irațional de lungime infinită, de obicei rotunjit la 3 cifre
cu 3,14.
Pi.
Foarte impresionant, Pi. Acum stai jos.
Și de atunci înainte ai fost "Pi"?
Ei, nu chiar.
Frumoasă încercare, Pipi.
Dar încă aveam toată ziua înainte. A urmat ora de franceză.
Mă numesc Piscine Molitor Patel,
zis "Pi".
Apoi geografie.
Acestea sunt primele 20 de zecimale ale lui pi.
Ultima oră era matematica.
Încet, încet, încet.
Trei. Șapte. Cinci. Opt. Nouă.
Opt. Cinci. Opt. Nouă.
E corect. Chiar face asta.
Pi! Pi! Pi!
La sfârșitul zilei, eram Pi Patel, legenda școlii.
Mamaji îmi spune că ești o legendă și printre marinari.
- Singur, acolo... - Nici măcar nu știu să navighez.
Și n-am fost singur. Richard Parker era cu mine.
Richard Parker? Mamaji nu mi-a spus tot.
Mi-a spus să te caut când mă întorc la Montreal.
Și ce făceai în Pondicherry?
- Scriam un roman. - Apropo, mi-a plăcut prima ta carte.
Asta nouă are loc în India?
Nu, în Portugalia, de fapt. Dar e mai ieftin să trăiești în India.
Abia aștept s-o citesc.
Nu poți.
Am aruncat-o.
Doi ani am încercat s-o aduc la viață
și-apoi, într-o zi, a scuipat, a tușit și a murit.
Îmi pare rău.
Stăteam la o cafenea în Pondicherry într-o după amiază, jelindu-mi pierderea,
când bătrânul de la masa de lângă mine a început o conversație.
Da, Mamaji, face asta.
Când i-am spus de cartea mea abandonată, a spus.
"Așadar un canadian care vine în India franceză în căutarea unei povești."
"Ei bine, prietene, eu știu un indian în Canada franceză"
"cu o poveste nemaipomenită."
"Trebuie să fie menit să vă întâlniți."
N-am vorbit de Richard Parker de atâția ani.
Deci, ce ți-a spus Mamaji deja?
A spus că ai o poveste care o să mă facă să cred în Dumnezeu.
Spunea asta și de o masă bună.
Cât despre Dumnezeu, îți pot spune povestea mea.
- Te hotărăști singur ce crezi. - Mi se pare corect.
Ia să vedem. De unde să încep?
Pondicherry e Riviera Franceză a Indiei.
Pe străzile de lângă ocean, ai zice că ești în sudul Franței.
La câteva străzi spre interior e un canal.
Imediat după, e Pondicherry indian.
Și sectorul musulman e la vest.
Când francezii ne-au dat înapoi Pondicherry în 1954,
primăria a hotărât că se cuvine o comemorare.
Tata, care era un om de afaceri deștept, a conceput una.
Avea un hotel și a venit cu ideea de a deschide o grădină zoologică
în locul grădinii botanice.
Întâmplător, mama era botanistă la grădina botanică.
S-au întâlnit, s-au căsătorit și un an mai târziu s-a născut fratele meu, Ravi.
Eu am venit doi ani mai târziu.
Sună magic să crești în...
Amin.
Da, hai să mâncăm.
- Nu știam că hindușii spun "amin". - Hindușii catolici, da.
Hindușii catolici?
Noi ne simțim vinovați față de sute de zei, în loc de unu.
Dar ești întâi și-ntâi hindus?
Niciunul dintre noi nu-L cunoaște pe Dumnezeu până nu ne învață cineva.
Eu am aflat prima oară de Dumnezeu ca hindus.
Sunt 33 de milioane de zei în religia hindusă.
Cum să nu cunosc câțiva?
Prima oară l-am cunoscut pe Krishna.
Yashoda l-a acuzat odată pe micul Krishna că a mâncat pământ.
"Țț-țț, băiat rău, n-ar trebui să faci asta."
Dar n-a făcut-o!
Asta i-a spus și el.
"N-am mâncat pământ."
Yashoda a spus. "Nu? Bine atunci..."
"Deschide gura."
Și Krishna a deschis gura.
Și ce crezi că a văzut Yashoda?
Ce?
A văzutîn gura lui Krishna
întregul univers.
Zeii au fost supereroii mei în copilărie.
Hanuman, zeul-maimuță,
ridicând un munte întreg ca să-l salveze pe prietenul lui, Lakshman.
Ganesh, cel cu cap de elefant,
riscându-și viața ca să apere onoarea mamei sale, Parvati.
Vishnu, sufletul suprem, sursa tuturor lucrurilor.
Vishnu doarme, plutind pe oceanul cosmic nemărginit,
iar noi suntem creațiile viselor sale.
Spectacol.
Nu vă lăsați păcăliți de aceste povești și lumini frumoase, băieți.
Religia e întuneric.
Dragul meu tată credea că făcea parte din noua Indie.
În copilărie avusese poliomielită.
A zăcut în pat copleșit de durere, întrebându-se unde e Dumnezeu.
Până la urmă, nu Dumnezeu l-a salvat, ci medicina occidentală.
Mama a făcut facultate și și ea a crezut că familia ei făcea parte din noua Indie
până părinții au dezmoștenit-o deoarece au considerat că s-a măritat prost.
Religia era singura legătură pe care o avea cu trecutul ei.
Eu l-am întâlnit pe Cristos în munți, la 12 ani.
Vizitam niște rude, cultivatori de ceai din Munnar.
Era a treia noastră zi acolo. Eu și Ravi eram extrem de plictisiți.
Provocare. Îți dau două rupii.
Fugi în biserica aia și bea apa sfințită.
Trebuie să-ți fie sete.
Poftim.
Ți-am adus ăsta.
De ce ar face un zeu asta?
De ce și-ar trimite propriul fiu
să sufere pentru păcatele oamenilor de rând?
Pentru că ne iubește.
Dumnezeu s-a făcut accesibil nouă, oamenilor, ca să-L înțelegem.
Pe El nu-L putem înțelege în toată perfecțiunea Sa.
Dar îl putem înțelege pe fiul Său și suferința Lui ca pe cea a unui frate.
Asta n-avea sens.
A sacrifica nevinovații pentru a ispăși pentru păcatele celor vinovați...
Ce fel de dragoste e asta?
Pe fiul Lui, însă, nu mi-l puteam scoate din minte.
Dacă Dumnezeu e atât de perfect și noi nu suntem,
de ce ar vrea să creeze toate astea?
De ce are nevoie de noi?
Tot ce trebuie să știi e că ne iubește.
Dumnezeu a iubit atât de mult lumea asta, încât și-a dat propriul fiu.
Cu cât îl ascultam mai mult pe preot,
cu atât îmi plăcea mai mult acest fiu al lui Dumnezeu.
Mulțumesc, Vishnu, că mi L-ai arătat pe Cristos.
Am descoperit credința prin hinduism și dragostea lui Dumnezeu prin Cristos.
Dar Dumnezeu nu terminase cu mine.
Necunoscute sunt căile Domnului.
Așa că S-a arătat din nou.
De data asta, cu numele de Allah.
Araba mea n-a fost niciodată foarte bună,
dar sunetul și sentimentul cuvintelor m-au apropiat de Dumnezeu.
În timpul Salah-ului, pământul pe care-l atingeam devenea sacru
și am descoperit un sentiment de seninătate și frăție.
Mielul ăsta e nemaipomenit. E cea mai bună mâncare de pe masă.
Aveți de pierdut.
Trebuie doar să te mai convertești la trei religii, Piscine,
și-o să-ți petreci viața în vacanță.
Te duci la Mecca anul ăsta, "Swami" Iisus?
Sau la Roma pentru încoronare ca Papa Pi-us?
Nu te amesteca, Ravi.
Așa cum ție îți place crichetul, Pi are interesele lui.
Nu, Gita. Ravi are dreptate.
Nu poți urma trei religii diferite în același timp, Piscine.
De ce nu?
Pentru că a crede în tot în același timp,
e același lucru ca a nu crede în nimic.
E tânăr, Santosh. Încă își caută drumul.
Și cum își poate găsi drumul, dacă nu alege o cale?
Ascultă, în loc să sari de la o religie la alta,
de ce nu începi cu rațiunea?
În câteva sute de ani,
știința ne-a ajutat să înțelegem universul mai bine
decât a făcut-o religia în zece mii de ani.
Asta e adevărat. Tatăl tău are dreptate.
Știința ne poate învăța mai multe despre ce e în lume,
dar nu despre ce e aici.
Unii sunt carnivori, alții, vegetarieni.
Nu mă aștept să fim de acord vizavi de orice,
dar aș prefera să crezi în ceva cu care nu sunt de acord
decât să accepți totul orbește.
Iar asta începe cu gândirea rațională.
Înțelegi?
Bine.
Aș vrea să fiu botezat.
- Așadar ești și creștin și musulman? - Și hindus, bineînțeles.
Și evreu, bănuiesc.
Predau un curs de Cabala la universitate.
Și de ce nu? Credința e o casă cu multe încăperi.
- Dar fără loc pentru îndoieli? - Ba din plin. La fiecare etaj.
Îndoiala e utilă.
Menține credința vie.
Până la urmă, nu știi tăria credinței până n-o testezi.
Unde e Selvam? N-ar trebui să fim aici fără el.
Nu-ți mai face griji.
L-am văzut făcând asta de o mie de ori.
Vreau să întâlnesc noul tigru.
Pi!
Alo! Richard Parker?
Un tigru? Richard Parker era un tigru?
Da, și-a primit numele din greșeala unui funcționar.
Un vânător l-a prins bând dintr-un izvor când era pui
și l-a numit Setilă.
Când s-a făcut prea mare, l-a vândut la grădina noastră zoologică,
dar numele s-au încurcat pe hârtie.
Vânătorul a fost trecut ca Setilă și tigrul a fost numit Richard Parker.
Am râs de asta și numele a rămas așa.
Hai să mergem...
...până nu dăm de necaz.
- Vreau să-l văd de-aproape. - Nu ești paznic de zoo.
Haide!
Așa, Richard Parker.
E pentru tine.
Nu!
Ce-i în mintea ta?
Ai înnebunit? Cine ți-a dat voie să vii aici?
Ai ignorat absolut tot ce te-am învățat!
Am vrut doar să-l salut.
Crezi că tigrul ăla e prietenul tău? E un animal, nu un coleg de joacă!
Animalele au suflet.
Am văzut-o în ochii lor.
Găsește-l pe Selvam.
Sunteți sigur, dle? Pi e doar un băiat.
Fă-o. Hai!
Animalele nu gândesc ca noi.
Cei care uită asta sunt omorâți.
Tigrul ăla... nu e prietenul tău.
Când te uiți în ochii lui, vezi doar reflexia propriilor tale emoții.
Nimic altceva.
Nu fi prost. Spune că-ți pare rău.
Ce ai făcut, Piscine? Ți-a spus tata să nu vii aici.
Îmi pare rău. Eram...
- La ce te gândești? - Asta e între un tată și fiii lui.
A spus că-i pare rău.
- Vrei să-i marchezi pe viață? - Băiatul ăla era să-și piardă brațul.
- Dar e tot un băiețel. - Va fi bărbat mai curând decât crezi.
Iar asta e o lecție pe care nu vreau s-o uite niciodată.
Selvam!
...lăsând țara într-o stare de urgență.
Conform directivei, statele Gujarat și Tamil Nadu
vor trece sub autoritatea directă a guvernului central.
Poliția va avea puterea de a aresta și reține
pe timp nedeterminat cetățenii responsabili pentru răscoală.
Lucrurile s-au schimbat după ziua lecției lui tata.
Lumea își pierduse din farmec.
Școala era plictisitoare. Numai date, fracții și franceză.
Cuvinte și tipare care continuau iar și iar, la nesfârșit.
Ca și porecla mea irațională.
ALBERT CAMUS STRĂINUL
Am devenit nerăbdător să caut ceva care să dea din nou sens vieții mele.
După aia am întâlnit-o pe Anandi.
Mama m-a pus să studiez muzica.
Și într-o zi, profesorul meu s-a îmbolnăvit de gripă.
A întrebat dacă-i pot ține locul, bătând ritmuri pentru o oră de dans.
Nu.
Dacă nu vă concentrați,
nu vă puteți exprima iubirea față de Dumnezeu prin dans.
Simțiți pământul sub picioare. Deschideți privirea spre orizont.
Lăsați energia spirituală să pulseze prin voi și să iasă în lume.
Prin "abhinaya".
Anandi, vino în față. Condu-le.
De ce mă urmărești?
Ce?
Mă urmăreai.
Ce înseamnă asta?
În timpul dansului, ai trecut de la "pataka",
care înseamnă pădure.
Și după aia ai făcut...
..."samputa",
care înseamnă ceva ascuns.
Și după aia, ai făcut asta.
Și după aia, "chatura".
Dar chiar la sfârșit, ai făcut asta.
Nicio altă dansatoare n-a făcut asta.
Ce-ai vrut să spui, că zeul iubirii se ascunde în pădure?
Nu, aia e tot floarea de lotus.
Floarea de lotus se ascunde în pădure?
De ce s-ar ascunde o floare de lotus în pădure?
Și ăsta e Richard Parker.
E cea mai magnifică creatură pe care am avut-o aici.
Uită-te cum își întoarce capul.
Se dă mare. Ca un dansator.
Nu, a auzit ceva.
Ascultă. Înțelegi?
Vorbim de asta de ceva vreme. Înțelegi ce spun?
Pi.
Scuze, ai fost...?
Îngrijorat.
Pentru familie. Animalele valorează mai mult în străinătate decât în India.
Și dacă primăria nu ne mai sprijină, nu știu unde o să ajungem.
Așa că asta trebuie să facem.
Înțelegi?
- Îmi pare rău, despre ce vorbim? - Părăsim India.
Ce?
Vindem grădina zoologică.
N-a fost niciodată a noastră. Pământul e al primăriei.
Dar animalele sunt, și dacă le vindem, o să avem destul pentru o viață nouă.
Dar unde ne-am duce? Viața noastră e aici, tată.
În Canada.
Am niște oportunități de muncă în Winnipeg.
O să trimit majoritatea animalelor la vânzare în America de Nord.
Putem obține permis de trecere pentru toată familia. Așa că...
E stabilit.
O să navigăm ca și Columb.
Dar Columb căuta India.
E nevoie de multă muncă pentru a vinde o grădină zoologică.
Înainte să plecăm,
eu și Anandi am avut destul timp ca să ne frângem inimile reciproc.
Firește, am promis că o să mă întorc într-o zi.
E ciudat.
Îmi amintesc totul despre ultima zi împreună.
Dar nu-mi amintesc să-mi fi luat rămas bun.
Pi... Se servește cina jos.
Piscine...
...ai o viață întreagă înainte.
Facem asta pentru tine și Ravi.
Hai să mănânci ceva.
Vegetarian, vă rog.
Eu și fiul meu suntem vegetarieni. Aveți ceva...?
Nu, nu! Ajunge cu sosul.
Nu vreți sos?
Nu, aș vrea ceva vegetarian.
- Nicio problemă. - Stati...
A întrebat dacă aveți ceva vegetarian.
Vaca de la care eficatul ăsta era vegetariană,
porcii din care sunt cârnații ăștia erau vegetarieni.
Foarte nostim.
Dar sotia mea nu mănâncă ficat.
Nicio problemă.
Atunci să mănânce cârnatul, orezul și sosul.
Sau îți poate găti singură.
Cum îndrăzniți să-i vorbiți așa soției mele?
Poftim orezul.
Eu gătesc pentru marinari, nu mâncători de curry.
Ce-ai spus?!
Lasă-mă!
Cine te crezi? Ești doar un servitor!
Eu hrănesc oameni! Tu, maimuțe!
Bună.
Eu, budist fericit.
Așa că mănânc orez cu sos.
Pe vas, sosul nu e carne.
E gust.
Încerci?
Nu-ți face griji.
O să avem destule provizii proaspete după ce ne oprim în Manila.
De ce să-i dai tranchilizante lui Suc-de-Portocală?
N-o să creeze probleme.
Stresul călătoriilor nu e bun pentru animale
și ajută la răul de mare.
Nu vrem să curățăm...
...după un urangutan cu rău de mare.
Nu?
Tata era om de afaceri. Nu se ocupase niciodată personal de animale.
Mi-am dat seama că părăsirea Indiei era mai dificilă pentru el decât pentru mine.
Deci...
- Am uitat ceva? - Cred că ai pregătit scena.
Până acum, avem un băiat indian numit după o piscină franțuzească
pe un vas japonez plin de animale, în drum spre Canada.
Da.
Acum trebuie să trimitem băiatul în mijlocul Pacificului și...
Și să mă faci să cred în Dumnezeu.
Da.
O să ajungem și acolo.
Părăsisem Manila de 4 zile,
eram deasupra Gropii Marianelor, cel mai adânc loc de pe Pământ.
Vasul nostru, Tsimtsum, înainta vânjos, indiferent la împrejurimi.
Se mișca cu încrederea lentă și masivă a unui continent.
Ravi...
Ai auzit asta, Ravi?
Dorm.
E furtună. Hai să vedem.
Ești nebun?
- O să ne trăsnească fulgerul. - Nu, o să lovească puntea întâi.
Nu ispiti furtuna, Pi.
Mai multă ploaie! Mai multă ploaie!
Stăpânul furtunilor!
Fulger!
Mamă!
Tată!
Ravi! Ieși! Ieși!
Ajutați-mă!
Ajutor!
Repede! Treci în barcă!
- Vă rog! Salvați-mi familia! - Nu te speria, bine? Stai aici!
- Trebuie să-i ajutați! Vă rog! - Pune-ți ăsta.
Nu, nu, familia mea! Vă rog!
Trebuie să-i ajutăm! Familia mea e acolo!
- Noi ajutăm! Tu trebuie să pleci! - Cine a dat drumul animalelor?
- Trebuie să pleci acum! - Nu, stai, tata! Nu știe să înoate!
Du-te!
Ține-te de barcă! Ține-te, ține-te!
Las-o jos!
Hei! Tu! Ce faci?
Sari!
Hei, hei!
Hei! Aici! Aici!
Richard Parker?
Nu! Nu!
Nu! Pleacă! Pleacă!
Mamă!
Tată! Ravi.
Îmi pare rău.
Îmi pare rău!
Hari?
Se pare că nu s-a dus încă efectul tranchilizantelor.
Suc-de-Portocală! Suc-de-Portocală!
Bun venit pe Arca lui Pi.
Unde e băiatul tău, Suc-de-Portocală?
Nu-ți face griji, sunt sigur că mama și tata l-au găsit.
O să fie toți aici în curând.
Alo!
E cineva?!
Nu!
Termină! Nu! Termină! Termină!
Nu! Nu!
Îmi pare rău, Suc-de-Portocală.
Nu am medicamente pentru rău de mare pentru tine.
Provizii. Provizii!
SUPRAVIEȚUIRE PE MARE
APĂ POTABILĂ APĂ DE MARE - NU BEȚI!
Da! Da!
Nu! Nu!
Haide! Haide!
Numele meu e Pi Patel.
Am fost într-un naufragiu.
Sunt singur, pe o barcă de salvare...
...cu un tigru.
Trimiteți ajutoare, vă rog.
Doamne, mă las în voia Ta.
Sunt vasul tău.
Orice-ar urma, vreau să știu.
Arată-mi.
CURENȚII OCEANICI AI LUMII
Nu sunt linii.
Rânduiește-ți lucrurile și pregătește-te de lupta pentru supraviețuire.
Stabilește-ți un program strict de masă, pază și odihnă.
Nu bea urină sau apă de mare.
Umple-ți timpul, dar evită epuizarea inutilă.
Îți poți ține mintea ocupată cu jocuri de cărți,
"20 de întrebări" sau "Spionez".
Cântările comunitare e un alt mod sigur de a ridica moralul.
Poveștile sunt foarte recomandate.
Mai presus de orice, nu-ți pierde speranța.
Puține lucruri pot vlăgui spiritul mai repede decât răul de mare.
Valurile se simt cel mai tare când barca e cu latul spre curent.
Ancora se folosește ca dragă pentru a menține vârful bărcii spre vânt.
Utilizarea lor corectă poate mări controlul
și reduce răul de mare pe ape tulburi.
Pentru naufragiații care împart bărcile de salvare
cu animale carnivore periculoase
e recomandat să-și stabilească un teritoriu al lor.
Încercați următoarea metodă. Primul pas.
Alegeți o zi când valurile sunt moderate, dar regulate.
Pasul doi. cu barca orientată spre valuri,
făcând călătoria cât mai confortabilă, suflați din fluier liniștitor.
Pasul trei. întoarceți barca cu latul spre valuri
și folosiți fluierul agresiv.
Repetat suficient, animalul va asocia sunetul fluierului
cu disconfortul răului de mare.
Metode similare s-au folosit de antrenorii de circ,
deși, în general, ei nu au acces la mări tulburi.
Să sune trompetele!
Să bată tobele!
Pregătiți-vă să fiți uluiți!
E aici, pentru amuzamentul și instruirea voastră!
Spectacolul pe care l-ați așteptat toată viața
va începe în curând!
Sunteți gata pentru miracol?
Atunci vă prezint
uimitorul tigru bengalez!
Bună, Richard Parker. Îmi pare rău că ne-am clătinat așa.
A mea! Înțelegi? A ta, a mea!
Înțelegi?
Pasul patru.
Ignorați pașii unu, doi și trei.
Hai, Richard Parker. Am niște apă pentru tine.
La grădina zoologică, ne hrăneam tigrii cu o medie de 5 kg de carne pe zi.
Lui Richard Parker o să i se facă foame în curând.
Tigrii sunt înotători puternici și dacă i se face suficient de foame,
mă tem că apa asta puțină dintre noi n-o să fie mare protecție.
Trebuie să găsesc o cale să-l hrănesc.
Eu pot mânca biscuiți, dar Dumnezeu a făcut tigrii carnivori,
așa că trebuie să prind pește.
Dacă nu prind, mă tem că ultima sa masă va fi un băiat vegetarian slăbuț.
Răbdare!
Ce fac?
Așteaptă! Mă gândesc.
32 de cutii de biscuiți.
93 de cutii de apă.
Îmi pare rău.
Mulțumesc, Mărite Vishnu.
Îți mulțumesc că ai venit sub formă de pește și ne-ai savat viața.
Mulțumesc.
Firește, am luat toți biscuiții și apa pe plută cu mine, ca să fie în siguranță.
Ce idiot.
Foamea poate schimba tot ce ai crezut că știi despre tine.
Poftim, e al tău!
Al meu! Al meu!
Nu-mi pot risca viața de fiecare dată
când trebuie să urc în barcă după provizii.
E timpul să rezolvăm asta.
Dacă o să trăim împreună, trebuie să învățăm să comunicăm.
Poate Richard Parker nu poate fi îmblânzit,
dar cu voia lui Dumnezeu, poate fi dresat.
Nu!
Bine.
Du-te, Richard Parker. Du-te!
Du-te acasă, te las în pace.
O să respect asta, promit.
Du-te. Hai.
Da!
N-am crezut niciodată că un colț de umbră mi-ar putea aduce atâta fericire.
Că un morman de unelte, o găleată, un cuțit, un creion
ar putea deveni cele mai mari comori ale mele.
Sau că a ști că Richard Parker era aici mi-ar putea aduce vreodată liniște.
În astfel de vremuri,
îmi amintesc că și el are la fel de puțină experiență în lumea reală ca și mine.
Am fost amândoi crescuți într-o grădină zoologică de același stăpân.
Acum am rămas orfani, lăsați să ne înfruntăm singuri stăpânul suprem.
Fără Richard Parker, aș fi murit până acum.
Teama de el mă menține în alertă.
A mă îngriji de nevoile lui îmi dă un scop.
Delfini.
Hei, Richard Parker!
Hei!
Mai presus de orice, nu-ți pierde speranța.
Opt, cinci, cinci, zero, trei, șase, șase...
...zero, opt, zero, unu...
...trei, șase, zero, patru, șase, șase, opt...
La ce te uiți?
Vorbește cu mine.
Spune-mi ce vezi.
Numai cuvintele mi-au mai rămas.
Totul e încurcat. Fragmentat.
Nu mai fac diferența dintre ce visez ziua și noaptea și realitate...
Furtună, Richard Parker.
Nu!
Laudă Domnului!
Stăpânul tuturor lumilor!
Cel înțelegător și milostiv!
Ieși de-acolo!
Richard Parker! Ieși, trebuie să vezi asta!
E frumos!
Nu te ascunde! A venit la noi!
E un miracol!
Hai să-L vezi pe Dumnezeu, Richard Parker!
De ce-l sperii?
O, Doamne!
Mi-am pierdut familia! Am pierdut tot!
Mă predau!
Ce mai vrei?!
Îmi pare rău, Richard Parker.
Murim, Richard Parker.
Îmi pare rău.
Mamă...
...tată, Ravi...
Mă bucur că o să vă văd în curând.
Simți ploaia?
Doamne, îți mulțumesc că mi-ai dat viață.
Sunt pregătit acum.
Richard Parker?
Scuzați-mă.
Dați-vă.
Dați-vă. Scuzați-mă.
Hei! Hei!
Hei, haide!
Hei, plecați. Ăsta e patul meu.
Era un dinte de om?
Nu înțelegi? Insula era carnivoră.
Carnivoră? Ca o Prinde-Muște?
Da, toată insula.
Plantele, apa din ochiurile de apă, până și pământul.
Ziua, ochiurile aveau apă proaspătă,
dar noaptea, un proces chimic a transformat apa în acid.
Acid care a dizolvat peștii,
a alungat suricatele în copaci și pe Richard Parker în barcă.
Dar de unde era dintele?
Cu ani în urmă, un biet băiat, ca mine,
s-o fi trezit pe insula aia
și, ca mine, s-o fi gândit că ar putea sta acolo pentru totdeauna.
Însă tot ce-i dădea insula ziua, îi lua înapoi noaptea.
Când te gândești câte ore petrecute numai în compania suricatelor.
Câtă singurătate suportată.
Tot ce știu e că până la urmă a murit și insula l-a digerat,
lăsându-i în urmă doar dinții.
Am văzut cum s-ar termina viața mea, dacă rămâneam pe insulă.
Singur și uitat.
Trebuia să mă întorc în lume sau să mor încercând.
Am petrecut următoarea zi pregătind barca.
Am făcut provizii de apă,
am mâncat alge până stomacul n-a mai suportat
și am adus câte suricate au încăput sub prelată pentru Richard Parker.
Nu puteam pleca fără el, firește. Ar fi însemnat să-l omor.
Așa că am așteptat să se întoarcă.
Știam că n-o să întârzie.
Richard Parker!
Nimeni n-a mai văzut insula aia plutitoare.
Și n-o să citești despre copacii ăia în nicio carte despre natură.
Și totuși, dacă n-aș fi găsit malul ăla, aș fi murit.
Dacă n-aș fi descoperit dintele ăla,
aș fi fost pierdut, singur pentru totdeauna.
Chiar și când Dumnezeu părea să mă fi abandonat, El mă veghea.
Chiar și când părea indiferent la suferința mea, El mă veghea.
Și când nu mai era nicio speranță ca să fiu salvat, El mi-a dat odihnă,
apoi un semn ca să-mi continui călătoria.
Când am ajuns pe malul mexican, mi-a fost frică să renunț la barcă.
Eram sleit de puteri. Eram atât de slăbit.
Mi-era teamă că în apă de jumătate de metru, atât de aproape de izbăvire,
aveam să mă înec.
M-am zbătut să ajung pe mal și am căzut pe nisip.
Era cald și moale,
ca și cum îmi apăsam fața de obrazul lui Dumnezeu.
Și undeva, doi ochi îmi zâmbeau că eram acolo.
Eram atât de ostenit, că abia mă puteam mișca.
Așa că Richard Parker a luat-o înainte.
Și-a întins picioarele și a pornit de-a lungul malului.
La marginea junglei, s-a oprit.
Eram sigur că o să se uite la mine,
că o să-și pleoștească urechile și o să mârâie.
Că avea să încheie relația noastră într-un fel.
Însă el doar a privit spre junglă.
Și-apoi Richard Parker, însoțitorul meu fioros,
cel înfiorător care m-a ținut în viață...
...a dispărut pentru totdeauna din viața mea.
După câteva ore, un membru din specia mea m-a găsit.
A plecat și s-a întors cu un grup care m-a luat cu ei.
Am plâns ca un copil.
Nu pentru că eram copleșit că supraviețuisem, deși supraviețuisem.
Plângeam pentru că Richard Parker m-a părăsit atât de neceremonios.
Mi-a frânt inima.
Știi, tata avea dreptate.
Richard Parker nu m-a văzut niciodată ca prieten.
După tot ce-am pătimit împreună, nici măcar nu s-a uitat înapoi.
Dar trebuie să cred că era mai mult în ochii lui decât propria mea reflexie.
Știu. Am simțit asta.
Deși n-o pot dovedi.
Știi, am lăsat atâtea în urmă.
Familia, grădina zoologică, India, pe Anandi.
Bănuiesc că, până la urmă, toată viața devine un act de abandonare.
Dar ce doare întotdeauna cel mai mult
e că nu-ți rupi un moment să-ți iei rămas bun.
N-am reușit să-i mulțumesc lui tata pentru tot ce-am învățat de la el.
Să-i spun că, fără lecțiile lui...
...n-aș fi supraviețuit.
Știu că Richard Parker e un tigru, dar aș vrea să-i fi spus.
"S-a terminat. Am supraviețuit."
"Îți mulțumesc că mi-ai salvat viața. Te iubesc, Richard Parker."
"O să fii întotdeauna cu mine."
"Domnul fie cu tine."
Nu știu ce să spun.
E greu de crezut, nu-i așa?
E mult de acceptat.
De înțeles ce înseamnă totul.
Dacă s-a întâmplat, s-a întâmplat. De ce ar trebui să însemne ceva?
- Ceva din toate astea e incredibil. - Numai eu am supraviețuit din naufragiu.
Compania japoneză de transport maritim a trimis doi oameni să vorbească cu mine
la spitalul mexican unde mă recuperam.
Mai am o copie a raportului lor.
Aveau de rezolvat cererile de asigurare
și vroiau să știe de ce se scufundase vasul.
Și nu m-au crezut.
19 februarie 1978
Mii de suricate pe o insulă carnivoră plutitoare
și nimeni n-a văzut-o?
Da, exact cum ți-am spus.
Bananele nu plutesc.
De ce vorbești de banane?
Ai spus că urangutanul a plutit spre tine pe niște banane, dar bananele nu plutesc.
Ești sigur?
Firește că plutesc. Încearcă și tu.
În orice caz, nu suntem aici ca să vorbim de banane sau suricate.
Uite, v-am spus o poveste lungă și sunt foarte obosit.
Suntem aici pentru că un vas de marfă japonez s-a scufundat în Pacific.
Ceva ce n-o să uit niciodată.
Mi-am pierdut toată familia.
Dă-i niște apă.
Nu vrem să te presăm.
Și ai condoleanțele noastre sincere.
Dar am bătut cale lungă
și tot nu înțelegem de ce s-a scufundat vasul.
Pentru că nu știu.
Dormeam. Ceva m-a trezit. Se poate să fi fost o explozie, nu pot fi sigur.
Și după aia vasul s-a scufundat. Ce altceva mai vreți de la mine?
O poveste care să nu ne facă să părem niște proști.
Ne trebuie o poveste mai simplă pentru raport, pe care compania s-o înțeleagă.
O poveste credibilă.
Deci o poveste fără lucruri nemaivăzute.
Exact.
Fără surprize. Fără animale sau insule.
Da. Adevărul.
Și ce-ai făcut?
Le-am spus altă poveste.
Am supraviețuit patru.
Bucătarul și marinarul erau deja în barcă.
Bucătarul mi-a aruncat un colac și m-a tras în barcă,
iar mama se ținea de niște banane și a ajuns la barcă.
Bucătarul era un om dezgustător.
A mâncat un șobolan.
Aveam mâncare pentru câteva săptămâni, dar a găsit șobolanul în primele zile
și l-a omorât, l-a uscat la soare și l-a mâncat.
Așa o brută de om!
Dar era ingenios.
A fost idea lui să facem pluta ca să prindem pește.
Fără el, am fi murit în primele zile.
Marinarul era același care adusese orez și sos, budistul.
Nu înțelegeam multe din ce spunea, doar că suferea.
Își rupsese piciorul în căzătură.
Am încercat să-l punem la loc cât am putut de bine, dar s-a infectat
și bucătarul a spus că trebuie să facem ceva sau avea să moară.
Bucătarul a spus că o face el, dar eu și mama trebuia să-l ținem.
Și l-am crezut. Trebuia s-o facem.
Așa că...
Spuneam întruna. "Îmi pare rău, îmi pare rău."
Și el se uita la mine. Ochii lui erau atât de...
N-o să înțeleg niciodată sensul suferinței acelui om.
Încă-l aud.
Budistul fericit. Mânca numai orez cu sos.
Nu l-am salvat, firește.
A murit.
A doua zi, bucătarul a prins prima sa doradă
și n-am înțeles ce făcuse la început, dar mama, da
și n-am mai văzut-o așa mânioasă.
"Nu te mai văicări și bucură-te", a spus el.
"Ne mai trebuie mâncare sau o să murim. Asta era ideea."
"Care?", a întrebat mama.
"Ai lăsat băiatul ăla să moară ca să ai momeală, monstrule!"
Bucătarul s-a înfuriat, s-a pornit spre ea cu pumnul ridicat
și mama l-a plesnit tare, peste față.
Am încremenit.
Am crezut că o s-o omoare pe loc.
Dar n-a făcut-o.
Și bucătarul nu s-a rezumat la momeală.
Marinarul...
...s-a dus la fel ca șobolanul.
Bucătarul era ingenios.
O săptămână mai târziu a...
Din cauza mea.
Pentru că n-am putut ține o țestoasă.
Mi-a alunecat din mâini și-a plecat înot.
Bucătarul mi-a dat una de mi-au clănțănit dinții și am văzut stele verzi.
Am crezut că o să mă lovească iar, dar mama începuse să dea cu pumnii în el
strigând. "Monstrule! Monstrule!"
A țipat la mine să mă duc pe plută.
Am crezut că o să vină cu mine, altfel n-aș fi...
Nu știu de ce n-am pus-o să se ducă ea prima.
Mă gândesc la asta în fiecare zi.
Am sărit și m-am întors exact când a ieșit cuțitul.
N-aș fi putut face nimic.
Și n-am putut întoarce privirea.
I-a aruncat cadavrul peste bord.
Apoi au venit rechinii. Și am văzut ce...
Am văzut.
A doua zi, l-am omorât.
Nici nu s-a împotrivit. Știa că întrecuse măsura, chiar și după standardele lui.
Lăsase cuțitul pe bancă și eu i-am făcut ce i-a făcut el marinarului.
Era un om atât de rău, dar și mai rău, a...
...a scos ce e mai rău în mine.
Și trebuie să trăiesc cu asta.
Eram singur într-o barcă de salvare...
...plutind în Oceanul Pacific.
Și am supraviețuit.
După asta, n-au mai avut întrebări.
Dar anchetatorilor nu pare să le fi plăcut povestea.
Însă mi-au mulțumit, mi-au urat numai bine și au plecat.
Deci poveștile...
Atât zebra, cât și marinarul...
...și-au rupt piciorul.
Și hiena a ucis zebra și urangutanul.
Așadar, hiena e bucătarul.
Marinarul e zebra.
Mama ta e urangutanul.
Și tu ești...
...tigrul.
Pot să te întreb ceva?
Desigur.
Ți-am spus două povești despre ce s-a întâmplat pe ocean.
Niciuna nu explică ce a cauzat scufundarea vasului
și nimeni nu poate dovedi care poveste e adevărată și care nu.
În ambele povești, vasul se scufundă,
familia mea moare și eu sufăr.
Adevărat.
Pe care o preferi?
Pe cea cu tigrul.
E povestea mai bună.
Mulțumesc.
Așa e și cu Dumnezeu.
Mamaji a avut dreptate.
E o poveste uimitoare.
- Chiar o să mă lași să o scriu? - Bineînțeles.
Nu de-asta te-a trimis Mamaji aici?
A venit soția mea. Vrei să rămâi la cină? Gătește incredibil.
- Nu știam că ai soție. - Și o pisică și doi copii.
Așadar povestea ta are un final fericit.
Asta e la latitudinea ta.
E povestea ta acum.
"Povestea dlui Patel e o poveste uluitoare despre curaj și anduranță,"
"fără egal în istoria naufragiilor."
"Foarte puțini naufragiați pot spune că au rezistat atât de mult pe mare"
"și niciunul în compania"
"unui tigru bengalez adult."
Avem un musafir. Dați-mi voie să fac prezentările.
- Bună. - Bună.
Îmi pare bine.
Adita.
Ravi.
RETAiL SUBTiTLE iMAX @ Titrări.ro