Прогриміли постріли.
У Лос-Анджелесі громадянські заворушення.
У місті десятки поліцейських.
Хмари диму накрили все місто.
Всім, хто знаходиться на півдні...
38 осіб вбито і більш ніж...
У швидкої проблеми з наданням вчасної допомоги...
...водія вантажівки Реджінальда Денні витягнули з машини...
ЛОС-АНДЖЕЛЕС, КАЛІФОРНІЯ 1992
Місто нагадує місце боїв.
Натовп людей зібрався біля Паркер-центру.
...тут, у Голлівуді, спостерігається сплеск мародерства.
Зареєстровано 3600 пожеж.
Чорний дим піднімається від незліченних пожеж у центрі міста,
Голлівуді, Комптоні, Ваттсі та Лонг-Біч.
БІЛЬШЕ 120 ВБИВСТВ У ЛОНГ-БІЧ ПІСЛЯ ЗАКОЛОТІВ РОДНІ КІНГА.
БАНДИТИЗМ І РАСОВА НАПРУГА ДОСЯГЛИ НЕБУВАЛОГО МАСШТАБУ.
ЗАСНОВАНО НА ЩОДЕННИКАХ УЧНІВ КЛАСУ 203 ШКОЛИ ІМ. ВУДРО ВІЛСОНА.
ТВОРИ ЩОДЕННИК ЄВИ
В Америці
дівчина може стати принцесою
завдяки своїй красі та грації.
Але принцесу ацтеків обирають за кров'ю.
Єво?
Єво, що казав тобі батько?
Боротися за своїх людей, за яких боровся тато і його тато,
проти тих, які стверджують, що ми гірші, ніж вони,
які говорять, що ми не такі гарні та благословенні.
Ось так, доцю!
Молодець, доцю!
Це був перший день навчання,
і я чекала, щоб тато провів мене до автобуса.
Роберто!
Єво!
І я вперше побачила війну.
Єво!
Поліція! Відчиніть!
Вони забрали мого батька.
Він був невинний, але його забрали
через те, що його поважав мій народ.
Вони називали нас бандитами, тому що ми боремося за нашу Америку.
Встати!
Після обряду посвяти в банду
я стала третім поколінням.
Тебе б'ють, щоб ти був незламним.
Вони – моя сім'я.
В Лонг-Біч важливо те, як ти виглядаєш.
Якщо ти з Латинської Америки, Азії або ти чорний,
тебе можуть пристрелити, коли ти виходиш на вулицю.
Ми б'ємося за територію.
Ми вбиваємо один одного за колір шкіри, гордість і повагу.
Ми боремось за своє.
Вони гадають, що переможуть мене, якщо зараз наб'ють,
але скоро їм прийде кінець.
Війну оголошено.
-Ваша кава. -Дякую.
ПЕРШИЙ РІК НАВЧАННЯ 1994
Я принесла поурочні плани. Було б чудово, якби ви їх проглянули.
Так, а ось класи, в яких ви працюватимете.
Англійська першого року навчання, в чотирьох класах, всього 150 учнів.
Деякі з них щойно вийшли з колонії.
У деяких ще браслети для відстеження їх місцезнаходження.
Як ви вже розумієте, доведеться переглянути ваш план.
Подивіться на їх оцінки, на список лексики
і деякі з цих книжок, наприклад, "Одіссею" Гомера.
Вони будуть надто складними для них.
Добре.
До того ж, більшість з них добираються
до школи автобусами і витрачають на дорогу по півтори години.
Боже мій.
Я б не задавала багато домашньої роботи.
Доведеться витрачати багато свого часу після уроків.
Гаразд. Дякую.
-Ви з Ньюпорт-Біч? -Так.
Шкода, що ви не працювали з нами два роки тому.
У нас був найвищий показник успішності в районі,
але через введення добровільної інтеграції
ми втратили більше 75% наших самих здібних учнів.
Відверто кажучи, я вибрала школу Вілсон через програму інтеграції.
Я думаю, що це надзвичайно цікаво.
Мій батько брав участь в русі за громадянські права.
Я пам'ятаю, як дивилася про заворушення в Лос-Анджелесі по телевізору,
Я тоді хотіла вступати на юридичний.
Я думала, що коли
захищаєш права дитини в суді, битву вже програно.
Я думаю, що справжній захист треба починати тут, у класі.
Що ж, дуже...
продумана фраза.
Ерін,
ви – чудова молода жінка...
Але це ваш дебют у якості вчителя.
І як керівник, я маю бути упевнена,
що ви впораєтесь з усім, що на вас очікує.
Впораюсь.
Розумію, що мені багато чого треба опанувати, але я здібна учениця.
Так, я дуже хочу тут працювати.
-Гарні перлини. -Це подарунок тата.
Не раджу носити їх у школі.
Любий?
Так?
Я схожа на вчительку?
ШКОЛА ІМЕНІ ВІЛСОНА
ЛОХИ
Сюди!
ЗАНЯТТЯ З ПОГЛИБЛЕНОЇ ПРОГРАМИ
Гей, Крісе, як справи?
-Доброго ранку. -Привіт.
Так, я сидітиму тут.
Привіт.
А не буде картоплі до коктейлю?
Мене звати Ерін Груел. Я викладатиму англійську мову.
Сучка витримає тиждень.
Привіт.
Почнемо. Бренді Росс?
Глорія Мунес.
Алехандро Сантьяго.
Андре Брайант.
Іва Бенітес.
Єва, не Іва.
Єва.
Мені треба в туалет.
-Добре, лише візьми... -Так, знаю...
Бен Семюелс?
Білий зрозумів, що не туди попав.
Треба робити ноги звідси.
-Сінді Нгор. -Тут.
Я вірно вимовила?
-Джамал Хілл. -Боже, що я тут роблю?
Не клас, а гетто якесь,
купа людей як зі старого фільму "Копи".
Ви знаєте, про що я? Це правда.
-Ти Джамал? -Так.
Ти ж сам записався до цього класу.
-Це якась фігня. -Це клас для тупих.
І ти тупий.
-А ну, повтори. -Вже повторив.
Я кажу. Тупий.
-Ти до мене говориш? -Так...
Слухай, мазунчику, а дупу тобі не надерти?
-Будь ласка, сядь. -Я сказав взяти тебе у команду.
Тому ти розпустив свого язика.
Прошу сісти на місця.
Більше не приходь. А прийдеш, лише згаєш час
у цих своїх старих кросівках, що розвалюються!
Адже ти про мене нічого не знаєш!
Говориш про мене за спиною.
-Джамале? -Скажи тепер прямо мені!
Щось хочеш сказати, хлопчику?!
-Я тебе всаджу, якщо сам не сядеш. -Закрий рота, кретин.
Ти щось хочеш сказати? Давай!
Вибачте, мені тут допомога потрібна.
Ну давай, лише балакати можеш.
Хочеш раз на раз?
Знай своє місце, кореш. Я більше не казатиму.
Ось я перед тобою.
Ти мені не вказуватимеш!
Я твою дупу провчу, панку.
А ну сядь на місце.
Навіть не сумнівайся, ми ще побачимось.
Скажи цьому псу сісти.
А ну сидіти.
Хай забирається. А то гірше буде.
Ерін?
Ерін, це Браян Гілфорд.
Він викладає поглиблену англійську та у випускних класах.
-Ерін Груел. Рада знайомству. -Навзаєм.
-Я чув, у вас було бойове хрещення. -Так. Все трапилось так швидко.
Не варто засмучуватись.
Наберетесь досвіду і будете викладати у випускних класах.
Це приємніше.
До того часу більшості дітей вже не буде.
-Як це? -Ну, з часом вони перестають приходити.
Якщо я працюватиму як треба, то вони ломитимуться в двері.
-Правда ж? -Так.
-Гарне намисто. -Дякую.
Якби вибір був за мною, моєї ноги в школі не було б.
Мій офіцер з нагляду дав вибір:
школа або колонія для неповнолітніх.
Ідіот.
Він гадає, що мої проблеми із Лонг-Біч
не доберуться до мене у Вілсон.
Він не розуміє, що школи схожі на міста,
а міста, як в'язниці,
поділені на окремі території в залежності від кланів.
Ось Мала Камбоджа.
Ось Гетто.
Білі Булки.
І ми, Південний Кордон, або Маленька Тіхуана.
Так заведено і всім це відомо.
Та досить швидко з'являються вискочки, що намагаються піднятися,
вимагаючи поваги, якої не заслуговують.
А виглядає все просто: один клан заходить на територію іншого
і вимагає те, що йому не належить.
Зі сторони це не помітно, але ми добре це відчували.
Щось назрівало.
На місця.
Переходимо до першого імені в нашому списку – Гомер.
"Одіссея" Гомера.
Я знаю Гомера Сімпсона.
Ні, цей Гомер був стародавнім греком,
але можливо він був лисим як Гомер Сімпсон.
Гаразд.
Привіт.
Тихше, будь ласка.
Місіс Груел, він забрав мою сумку!
-Замовкни! Ніхто її не торкався. -Я це бачила.
Джамале, віддай їй сумку.
Я нічого не робив!
-Джамале. -Гаразд.
Стривайте! Не залишайте місць! Стривайте! Стійте!
Косоока сука!
Повертайтеся до своїх класів.
Повертайтеся до своїх класів негайно.
Це все, на що здатна?
Негайно звільніть газон та спортмайданчик!
...у класи, або будуть дисциплінарні покарання.
Всім буде краще, якщо ви
повернетесь до школи негайно.
Повертайтесь у свої класи.
Вставай, сука!
Усім учням негайно повернутися у класи.
Ерін?
Ерін.
Привіт, люба.
Ти в порядку?
Іди до мене.
Ти впевнена щодо цього?
Я все не так собі уявляла.
Не кажи татові.
Хоча б він у новинах не побачив.
-То як робота? -Тату.
-Я у твого чоловіка питав. -Поки що все добре.
Гарна компанія.
Я керую відділом комп'ютерних даних.
-Я гадав, ти архітектор. -Так і є. Просто він взяв перерву.
До того ж, платять непогано.
А ти скільки заробляєш, 27000$ без урахування податків?
Якщо знаєш, навіщо питати?
Що будете замовляти?
З твоїм розумом ти могла б управляти корпорацією.
А натомість я хвилююсь за тебе, бо ти викладаєш мародерам.
Ти взагалі себе чуєш?
Ти ж сам мені розповідав про боротьбу за громадянські права.
Ці банди – злочинці, а не активісти. Ти що, газет не читаєш?
Те саме казали і про Чорних Пантер.
Б'юся об заклад, твої діти не знають,
хто такий Реп Браун чи Елдридж Клівер.
Ти витрачаєш талант на тих,
кому начхати на освіту.
В мене серце розривається.
Я кажу тобі правду.
Ну...
цьому я зарадити не можу.
-Думаєш, їй це підходить? -Думаю, так.
Слухайте, Стіве,
якщо Ерін вважає, що може навчити цих дітей, хай вчить.
Ви говорите їй, що вона не може, вона від цього лише шаленіє.
Батькові не до душі твоя робота. То й що? Чому ти це так близько береш до серця?
Я не знаю. Просто не звикла його розчаровувати. Я...
Мені треба почистити зуби.
-Чому у нас не дві раковини? -Йди сюди. Є місце.
Добре. Дякую.
Неймовірно, він говорив про мою зарплату.
Що з ним сталося?
В дитинстві він був для мене, як Аттікус Фінч,
а зараз він говорить про мою зарплату. Думаю, він забагато грає в гольф.
Думаю, він потребує втручання.
Чому йому не подобається професія вчителя?
Люба, заспокойся.
Ти його розчарувала лише раз,
коли вийшла заміж за мене. Він обожнює тебе.
Він любить тебе. Просто не...
Він просто вважає, що я тобі не дуже хороша партія.
Так думають всі батьки. Думаю, і я таким колись буду.
Слухай, просто перестань намагатись бути для нього ідеальною дочкою.
Ти живеш не в його домі, а в нашому.
Ну доки у нас свій буде.
-Доки ти сам його не збудуєш. -Так.
З додатковими раковинами.
Ти вчителька, тому що вважаєш себе вчителькою.
У мене є ось яка ідея.
Ми займемося поезією. Кому подобається Тупак Шакур?
Ту-пак.
Ту-пак Шакур. Вибачте. Підніміть руки.
Дійсно? Я думала, буде більше.
У мене є слова до його пісень.
Я хочу, щоб ви послухали вираз, який я записала на дошці.
Це – зразок внутрішньої рими.
Його поезія така філософська і насправді крута.
Земля обітована не багато героїв знала.
Були одні мамаші і жодного папаші,
Ви навіть і гадки не мали, якими міцними ми стали.
Я був блідим через татове пиво. Тату, хіба я не диво?
Де ж обіцяні гроші, люди хороші?
По телефону говорив, неначе другу дзвонив.
-Думаєте, ми не знаємо Ту-пака? -Біла збирається нас вчити репу.
Ні, зовсім ні. Послухайте, я намагалася...
Адже ви самі не знаєте, що тут робите?
Ви раніше працювали вчителькою?
Вчительку обламали, так!
Добре, Джамале, годі. Джамале! Перестань вже!
А знаєш, що? Пересядь сюди на першу парту.
-Що? -Швидко.
Мені вже набрид ваш балаган на моїх уроках.
Ось, нарешті.
А я все гадав, коли пропаде ваша дурна посмішка.
Поміняйся з Беном.
-Ну. -Я там сам не буду.
-Все буде нормально. -Ні, не буде.
Я не буду з ним сидіти.
-Я не сидітиму без свого другана! -Я тут сама не сидітиму позаду!
-Добре. -Замовкніть.
Добре, знаєте що?
Я хочу, щоб ви помінялися рядами.
Ви задні, йдіть уперед. Сінді та ви всі, сядьте позаду.
Швидко. Рухайтесь. Негайно.
Всі ви, забирайте свої дупи назад до Китаю.
-Я вам зараз понадираю дупи. -Іди, поки не відбив тобі горішки.
Фу!
Неси свою дупу назад, хлопче.
Геть з моєї парти.
Тепер всіх влаштовують кордони?
Єво?
Куди ти йдеш?
Агов!
Чорт! Ну ж бо. Що за...
Що за дідько? Чорт!
Віддай мені гроші!
Ця паскуда забрала в мене гроші! Віддай назад гроші!
Подивись, до чого мене довів. Чорт!
Навчись говорити англійською, якщо тут живеш! Ти ж тут народився?
Верни мої гроші!
Верни мені гроші!
Швидше! Поїхали!
Давай, ціпа. Поїхали!
Пако злякався.
В машині він сказав,
що не можна йти проти своєї крові, проти своїх людей.
Те ж саме завжди повторював мій батько.
Лише я бачила Пако.
Інші стояли до нього спиною.
То ж коли мене допитували в поліції, я знала, я мала його захищати.
Гаразд, скоро почнуться уроки, тож ми не затримаємо вас.
Директор Бенінг хоче дещо сказати
у зв'язку із вчорашніми подіями.
Я говорив із поліцією.
Як ви вже мабуть знаєте, у стрілянині, що сталася вчора,
брали участь деякі учні школи Вілсон.
Грант Райс був заарештований як головний підозрюваний.
Міс Груел,
одна із ваших учениць, Іва Бенітез...
-Єва. -вказала на нього, як на стрілка.
Вона головний свідок у цій справі.
І нам заборонено обговорювати це на уроках у нашій школі.
-Дякую за увагу. -Дякую.
Тайні, заціни.
Агов.
Слухаю.
Гаразд.
Глоріє?
Зачитай перше речення з дошки.
Чому я?
Бо я знаю про твою жагу до читання.
Закрий журнал.
"Одіссей повністю загубився".
Усі ці речення невірні.
Я хочу, щоб ви їх поправили, використавши правильні
часові форми та правопис, і записали у зошити.
В мене нема четвертої сторінки. Вона порвалась.
То використай будь-яку пусту сторінку.
Що діється?
Що це? Віддай мені.
-Що це таке? -Не зважайте.
Гадаєте, це смішно?
Тіто?
Це було б смішно, якби тут ти був намальований?
Але тут не я.
Закрийте книжки.
Може, варто поговорити про мистецтво. Схоже, у Тіто талант, чи не так?
-Так. -Давай, Тіто.
Розповім дещо.
Я вже бачила подібні малюнки в музеї.
Але замість чорного там був намальований єврей.
І замість великих губ був намальований великий ніс,
як у щура.
Але то не був портрет якогось конкретного єврея,
а всіх євреїв одразу.
І ці малюнки публікувалися в газетах
найвідомішою бандою в історії.
Круто, чуваче.
Гадаєте, ви знаєте про банди усе?
Та ви аматори.
Ваші банди ніщо в порівнянні із цією.
Вони почали з самих низів, і на них ніхто не звертав уваги.
Доки одна людина не дала їм почуття власної гідності,
знайшовши для них корінь усього лиха.
Ви захоплюєте райони?
Це ніщо в порівнянні із ними. Вони захоплювали країни.
Хочете знати, як саме?
Просто знищували усіх інших.
-Так. -Круто.
Вони знищували всіх, хто їм не подобався,
і всіх, кого звинувачували за власне погане життя.
Одним із методів їх роботи був і такий.
Вони друкували подібні малюнки в газетах.
Євреїв з великими носами. Чорних з великим товстими губами.
Вони також публікували наукові докази того,
що євреї та чорні були нижчими видами людського роду.
Євреї та чорні були більше тваринами.
І тому що вони були як тварини,
не було суттєвим, живі вони чи мертві.
Та й життя було б набагато кращим, якби всі вони померли.
Ось так розпочався Голокост.
-Так і ви думаєте один про одного. -Ти нічого про нас не знаєш.
Не знаю, Маркусе! То розкажіть мені.
Я тобі нічого пояснювати не буду!
Ви хоч знаєте, як ми живемо?
Ми були тут перші.
Просто замовкни, дурню.
Гаразд! Тихо!
То ви кажете, що якби латиносів тут не було,
або камбоджійців, або чорних, або білих, байдуже кого,
якби їх тут не було, вам би було краще?
Звісно було б!
Було б краще і без вас.
Зрозуміло.
Все починається з такого малюнка,
а потім підлітка вбивають з машини, навіть не знаючи його.
Ви нічого не знаєте!
Вам невідомий той біль, який ми відчуваємо.
Не знаєте, що нами робити.
Ви не маєте поваги до нашого способу життя.
Ви вчите нас граматики і всякого лайна,
а нам повертатися на вулиці.
Що ви мені на це скажете?
Що ви тут такого робите, щоб зробити моє життя кращим?
Тебе не поважають, Єво? Ти це хочеш сказати?
Може й так. Та щоб тебе поважали, ти маєш поважати інших.
Це брехня.
Що?
Чому я маю вас поважати?
Лише тому, що ви вчитель?
Я вас не знаю.
Звідки мені знати, що ви не якесь брехло?
Звідки мені знати, що ви не погана людина?
Я не поважатиму вас лише за те, що ви називаєтесь вчителем.
Білі завжди жадають поваги, ніби вона дається задарма.
Я вчитель. Байдуже якого кольору.
Колір – це головне.
По кольору вирішують, чого ти заслуговуєш,
і чого ти не можеш хотіти,
бо білі гадають, що керують світом.
Я ненавиджу білих.
-Ненавидиш мене? -Так.
-Ти ж мене не знаєш. -Я знаю, на що білі здатні.
Я бачила, як білі копи застрелили друга, бо він просто поліз у кишеню!
У кишеню.
Я бачила, як білі копи вдираються у мій дім
і забирають батька без причини, бо їм це дозволено!
Бо вони на це здатні.
А здатні вони тому, що білі.
І за це я ненавиджу білих.
Бене, а що ти скажеш ?
Дозвольте мені піти звідси?
Леді, годі вам прикидатися, що розумієте нашу ситуацію,
і не загравайте тут з нами.
-Ви думаєте, що я це роблю? -А що ж іще.
Адже у житті
я не бачу чорних з набитими грошима кишенями,
якщо вони не вміють читати реп або бити по м'ячу.
Що ще ви можете мені запропонувати?
Якщо не вмієш читати реп або бити по м'ячу?
-Так воно і є. Впевнений. -Чорт забирай.
І ви всі вважаєте, що з таким настроєм ви отримаєте освіту?
Я дійшов до старшої школи. Ніхто мені не завадив.
Добре, якщо я доживу до 18. Ми на війні.
Ми захищаємось кожен прожитий день,
ми не боїмося померти, захищаючи наших.
Якщо ти вмираєш, захищаючи своїх, тебе поважають, ти помираєш воїном.
Вірно.
То коли ти мертвий, тебе поважають? Ти так думаєш?
-Так. -Авжеж.
-Так. -Так.
Знаєш, що буде, коли ти вмреш?
Ти гнитимеш в землі.
А люди продовжуватимуть жити, вони всі про тебе забудуть.
А коли ти згниєш,
чи не все одно буде, що ти був крутим гангстером?
Ти мертвий.
І ніхто, зовсім ніхто не згадуватиме тебе,
тому що ти залишив по собі лише це.
Ти піднімаєш руку?
Ви про голокост казали?
-Голокост, так. -Що це?
Підніміть руки, хто знає, що таке Голокост.
Підніміть руку ті,
в кого з вас стріляли?
А якщо взяти цю книжку? Ми обговорювали Голокост.
Ні, вони не зможуть прочитати її.
Ми спробуємо. Книги все одно тут пилом припадають.
Подивіться на їх оцінки з читання.
Якщо я видам учням ці книги, вони їх не повернуть.
А якщо повернуть, то порваними.
А може це? "Ромео і Джульєтта". Видатна історія про клани.
Ні, не ці книги. Ось які ми їм даємо.
Це "Ромео і Джульєтта", але в скороченому варіанті.
Погляньте, в якому вигляді вони їх повертають.
Подивіться, які порвані. Вони малюють на них.
Міс Кемпбелл?
Вони знають, що їм дадуть оці, бо
вважають, що вони не можуть читати справжні.
Бюджет замалий, щоб купувати нові книги кожного
семестру, коли діти не повертають їх.
То що мені робити? Самій купити їм книги?
Як хочете, але знайте, це – трата грошей.
З ким ще я можу поговорити з цього приводу?
-Перепрошую? -Вибачте, але...
Я не розумію.
Невже Рада освіти Лонг-Біч схвалює,
щоб ці книжки просто лежали на полицях і не видавалися учням?
Спробую пояснити.
Це називається автономне рішення.
Це значить, що я та директор школи маємо право приймати
подібні рішення без Ради, яка повинна
вирішувати більш складні проблеми. Розумієте тепер?
Вибачте, я жодному разі не посягаю на ваші повноваження.
Я ніколи б не наважилася. Я просто...
Я не знаю, як примусити їх читати такі книжки.
Не можна примусити когось хотіти вчитися.
Найкраще, що ви зможете, це навчити їх слухатися, бути дисциплінованими.
Для них це буде великим досягненням.
Ви знаєте Маргарет краще за мене,
можливо ви б підтримали мене.
Я думаю, що такі книги, як "Щоденник Анни Франк" і...
Вони будуть для них корисними,
а вона, здається, не розуміє, що вони можуть бути пов'язані
з подіями їх сьогодення.
Так, звісно. Це книга для всіх.
Анна Франк, Родні Кінг – вони дуже рівнозначні.
-Ви смієтесь наді мною. -Так.
Боже, ви послухайте, що ви говорите.
Як можна їх порівнювати з Анною Франк?
Вони не ховаються.
Вони відкрито роз'їжджають з автоматами по місту.
Я сам живу у страху. Я не можу вийти на вулицю ввечері.
І ви звинувачуєте цих дітей?
Ця школа була однією з кращих, доки їх тут не було.
У що вони її перетворили?
Я не розумію...
чому діти, які хочуть вчитися, мусять страждати
через процес реформування у школі?
А дітей, які не хочуть сюди ходити, не повинні тут бути,
їх примушують генії управління освітою району?
Інтеграція – це брехня.
Ми, вчителі, не можемо цього казати, щоб нас не звинуватили в расизмі.
То ж, будь ласка, Ерін, перестаньте підтримувати їх. Це безглуздо.
Ви нічого не знаєте про цих дітей.
І ви не можете засуджувати вчителів,
яким доводиться тут виживати.
Пограємо сьогодні, добре? Буде цікаво. Правда.
Послухайте, ви можете сидіти на місцях, читати підручники,
або можете пограти.
Але не можна виходити з класу до дзвінка.
Отже, ця гра називається "Кордон".
Я буду ставити питання.
Якщо питання вас стосується, ви стаєте на лінію,
а потім назад, і я поставлю наступне питання.
-Просто ж? -Так.
Перше питання:
Хто з вас купив новий альбом Снуп Догга?
Ти його вкрав?
Тепер назад.
Наступне питання:
хто з вас бачив фільм "Хлопці по сусідству"?
Гаразд. Наступне питання:
хто з вас мешкає в соціальному житлі?
У кого з вас є друг чи родич,
який опинився у колонії або в'язниці?
Хто з вас був у колонії
або в'язниці?
Утримання під арештом не канає.
Табір біженців рахується?
Сама вирішуй.
Хто з вас знає, де можна дістати наркотики?
Хто з вас знає когось із банди?
Хто з вас самі члени банди?
-Гарна спроба. -Гарна спроба.
Гаразд, це було дурне запитання, чи не так?
Ага.
В школі заборонена участь у бандах.
Вибачте за таке запитання. Не подумала.
А тепер я задам серйозніше запитання.
Ступіть вперед, якщо ви втратили друга під час сутичок банд.
Залиштесь на лінії, якщо втратили більше одного друга.
Три.
Чотири чи більше.
Гаразд, я хочу, щоб ми вшанували цих людей.
Просто скажіть їх імена вголос.
Джеймс.
Беатріз.
Дякую вам усім.
У мене дещо для кожного з вас.
У кожного з вас своя історія,
і важливо цю історію розповісти, навіть самому собі.
То ж ми зробимо так:
кожного дня будемо записувати у ці щоденники.
Ви можете писати про що завгодно: минуле, теперішнє, майбутнє.
Ви можете вести його як щоденник, або писати...
пісні, вірші, щось гарне чи погане... вам вирішувати.
Але писати треба щодня.
Тримайте ручку неподалік на випадок натхнення.
Це не буде оцінюватись.
Як я можу ставити оцінки за правду?
І я не буду їх читати, якщо не дозволите.
Я маю бачити, що зробили запис,
але я просто гортатиму ось так.
Якщо ви захочете, щоб я прочитала... У мене тут є шафа.
Із замком. Впродовж уроку вона буде відчинена,
і ви можете залишати зошити там, якщо хочете, щоб я прочитала.
Наприкінці уроку я буду зачиняти шафу.
Зрозуміли?
Тож ви всі по одному можете підходити і брати свій щоденник.
Коли будете готові.
Єва поки сторониться, та я знаю, вона братиме участь.
Вона просто вперта.
А от Бренді мене здивувала, вона зазвичай мовчить,
а от щоденник взяла першою.
Любий, ось. Сідай тут.
-Не треба. Все гаразд. -Я переставлю.
Я стоячи їстиму, так їжа напряму падає.
-Ти ще довго? -Не знаю.
-Допоможеш? -Та ні, я жахливо малюю.
-Ти ж архітектор. -Розкусила, я просто не хочу.
Що сталося? Щось не так?
Та ні.
Мені подобається слухати про все це. Справді.
Але...
Ми більше не розмовляємо ні про що,
крім твоєї роботи.
Вибач.
-А що в тебе на роботі? -Нічого.
Про це також не хочу говорити.
Я просто хочу відпочити. Бути вдома.
Побути зі своєю вчителькою.
В мене була фантазія, що мене залишають після уроків.
Вибач, я дещо забула на роботі.
Інші вчителі теж працюють понаднормово?
Не знаю. Я просто дію за обставинами.
Вчителі зі мною мало розмовляють. Браян та Маргарет...
-Люба, не забивай голову. -Гаразд. Не буду.
-Я просто хочу... -Я майже скінчила.
Як довго ще?
Недовго. Обіцяю.
ДЕНЬ ВІДКРИТИХ ДВЕРЕЙ 18.00- 20.00
Дякую, що прийшли. Сюзан – чудова учениця. Дякую.
-Дякую. -Всього найкращого.
-Джиме, дуже дякую вам. -Дякую, Браяне.
Дякую, що прийшли на батьківські збори.
Їдьте обережно.
ЛАСКАВО ПРОСИМО НА БАТЬКІВСЬКІ ЗБОРИ, КЛАС 203
На кожній війні є ворог...
Я бачила, як били до півсмерті мою маму,
як стікали по її обличчю кров і сльози.
Я почувалася безпорадною, наляканою і водночас розлюченою.
Залишся там, Бренді. Дивися за малюками!
-Давай мої гроші! -Приглянь за дітьми!
Я все ще відчуваю біль від пряжки на спині та ногах.
Якось батько не зміг заплатити за квартиру.
РОБОТА ЗА ЇЖУ
Того вечора він вивів нас на вулицю і сказав, щоб ми
обрали собі місце на бетоні.
Клайв був моїм другом. Він виручав мене багато разів.
Ми були з ним, як одне ціле.
-Важкий. -Так.
Справжня зброя. Тепер ніхто нас не зачепить.
Але нам треба тренуватися, тому що він потужний.
Натискаєш і...
Я сидів, доки не прибула поліція.
Але коли приїхали поліцейські, вони побачили труп, пістолет і нігера.
Мене забрали до дитячої колонії. Перша ніч була найжахливішою.
Сусіди по камері стукали по стінам,
показували знаки приналежності до банд, викрикували свої імена та звідки вони.
Я проплакав усю ніч. Не міг ніколи нікому про це розповісти.
Я провів там наперемінки декілька років.
Кожного дня запитував себе: "Коли я буду вільний?"
Мій брат пояснив мені, яке життя для молодого темношкірого.
Роби, що повинен, сутенерство, наркотики.
Вивчи добре кольори, кордони банд.
Якщо ти на одному боці, на іншому бути не можеш.
Навчися мовчати. Щось бовкнеш – тобі кришка.
Поглянеш мені в очі, побачиш добру дівчину.
Поглянеш на мою посмішку, все начебто в порядку.
Піднімеш блузку, побачиш купу синяків.
Чому він так біснується?
У 16 років я бачив більше трупів, ніж трунар.
Щоразу коли я виходжу на вулицю, я ризикую – мене можуть вбити.
Всім навколо байдуже, просто ще один труп.
Вони не знають, що він був моїм другом.
Під час війни в Камбоджі
у таборі тата принижували.
Іноді він б'є маму і мене.
Я прагну захистити свою сім'ю.
Я не міг вибрати, яку цукерку купити, а потім почув постріли.
Я побачив на підлозі одного зі своїх друзів,
у нього текла кров по спині та з рота.
Наступного дня я засунув за пояс пістолет,
який знайшов на вулиці біля будинку.
Я навіть не знаю, як почалася ця війна.
Є просто дві ворожі сторони, які протистоять одна одній.
І яка тепер різниця, з чого все почалося?
Я – донька свого батька.
І коли я буду свідчити в суді, то захищатиму своїх, як би там не було.
Всім начхати, чим я займаюся. Навіщо ходити до школи?
Мої друзі – солдати, не на війні, а на вулиці.
Вони захищають своє життя.
Ненавиджу холодне відчуття приставленого дула пістолета.
Здригаюсь від цього.
Ненормальне життя. Одного разу попав, вже не виберешся.
Кожного разу, коли я кого-небудь б'ю
і посвячую в банду, це як хрещення.
Вони віддають своє життя, а ми даємо їм нове.
Я втратив багатьох друзів, які загинули на неоголошеній війні.
Ми вважаємо, що це не марно.
Ризикувати життям, ухиляючись від куль, зводити курок.
Це того варте.
Ром і колу.
Боже...
Це...
М-ре Груел? Ваш столик готовий. Йдіть за мною.
-Тату, вони в мене. -Так.
Тату, я не знаю, що робити.
Я не соціальний працівник. Я просто вчитель.
Дякую.
Це підлітки, яким по 14, 15 років,
і якщо вони доживають до вечора, то це вже добре.
Я їх маю вчити?
Послухай мене.
Ти не відповідаєш за них, коли вони поза школою.
-Просто працюй якомога краще. -Як?
Адміністрація жодним чином не підтримує мене,
ні книжками, нічим.
Що ж мені робити?
Виконуй свої обов'язки до кінця року,
але тим часом підшукай інше місце.
Досвід породжує успіх.
То ж набудь досвіду.
Але як би там не було, пам'ятай, що це лише робота.
Якщо не підходиш для цієї, знайдеш іншу.
Продаватимеш білизну в універмазі?
Лише погодинно.
Мені треба гроші, щоб придбати учням книжки та ще дещо.
Тож, трохи додаткових грошей дасть мені більше свободи
робити те, що я хочу.
І ти зможеш грати в теніс з Еваном після роботи.
Так, щось я ніяк не второпаю.
Ти працюєш додатково для оплати основної роботи.
Це тимчасово. Обіцяю.
Як тільки оцінки учнів покращаться, я отримаю допомогу від школи.
І я отримую знижку. Правда, непогано?
-Хочеш новий телевізор? -Так.
ДЮРАНГО-СТРІТ
Вибачте, якщо я замовлю партію книжок,
чи отримаю я знижку?
-Ці книжки зовсім нові. -Бачу.
Увага, клас. Послухайте.
Єдина проблема із цією книгою в тому,
що вона про члена банди і про насилля,
тому вона не підходить для читання за програмою.
Я докладу зусиль, щоб отримати дозвіл.
УПРАВЛІННЯ ОСВІТИ ЛОНГ-БІЧ
Було складно заволодіти їх увагою.
До недавнього часу я була єдиною, кого вони ненавиділи більше, ніж один одного.
Ви об'єднали їх, і це крок уперед.
Чим я можу вам допомогти?
Я хочу досягнути більшого, для цього мені потрібна авторитетна підтримка.
Поговоріть з завідувачем кафедри і директором.
Я не можу втручатись у внутрішню політику школи.
Мій директор слухає лише завідувача кафедри,
а вона мене не підтримує.
Доведеться проявити винахідливість.
Ні, я краще буду мати справу з кимось при владі.
Міс Груел, на місцях
давно існує система управління навчальними закладами.
-Ви маєте діяти відповідно. -Ні, не буду.
Я лише намагаюся робити свою справу.
Яка користь від добровільної програми інтеграції,
якщо діти в старших класах не вміють як слід читати?
Я впроваджував цю програму.
Вибачте,
але ця програма складує дітей як речі,
доки вони, досягнувши віку, не зникають.
Слухайте, я ціную ваші зусилля,
але я нічим не можу вам зарадити.
Д-ре Кон, навіщо їм робити вигляд, що вони вчаться,
коли вони знають, що ми марнуємо час, навчаючи їх?
Ми говоримо їм ходити до школи, отримувати освіту.
А потім кажемо, що вони не здібні вчитися, тому ми не будемо марнувати ресурси.
Я пропоную екскурсії.
Більшість дітей ніколи не були за межами Лонг-Біч.
Вони не мали можливості отримати знання
про зовнішній світ, який навколо них.
Я знаю, що вони прагнуть до цього.
І це просто система винагороди.
Вони мають отримати винагороду
за гарне навчання, за покращення оцінок.
Міс Кемпбелл не дає книжки
через обмежене фінансування, екскурсії не погодить тим паче.
Я знайду гроші.
Мені просто потрібно, щоб мені не заважали.
Я не можу обіцяти того, що не виконаю.
Це не змінить їх переконань.
Я лише кажу, що мені потрібно дати волю.
Будеш консьєржкою в готелі?
Лише на вихідних.
Ти ж по суботах граєш в теніс з Еваном.
А по неділях можеш грати в гольф із татом.
Хочеш, щоб я грав у гольф?
До того ж я отримаю знижки
в готелях "Marriott" по всьому світі.
Я бачив багато сумісників,
але продавець білизни і консьєржка, що вчителює – це нове.
Ти казала, що ця робота тимчасова.
Так і є. Просто не знаю, як довго.
-А якщо я не погоджусь? -Із чим?
Із тим, що ти працюєш на трьох роботах.
-Але я впораюсь, Скотте. -Справа не в цьому.
Ти впораєшся з будь-чим. Ми це знаємо.
Просто я...
Ти мене навіть не спитала.
-Я просто роблю свою справу. -Працюючи ще на двох роботах?
Я не розумію, Ерін.
Скотте, треба робити те, що хочеться,
поки ми ще молоді і не маємо родини.
Може й тобі варто повернутися в коледж,
щоб здобути диплом архітектора?
Це було б чудово, хіба ні?
Що таке?
Нічого.
Екскурсію дозволяю. Д-р Карл Кон
Я повідомлю про місце проведення.
Збори батьківського комітету на наступному тижні.
Тож жодних проблем.
-Дякую. -Прошу.
-Була рада зустрічі, Паула. -Навзаєм.
-Вітаю. -Доброго дня.
Директору Бенінгу телефонував д-р Кон.
Схоже, ви повезете учнів на екскурсію?
Так, але це буде на вихідних, тож це не вплине на тестування.
Я знаю, наскільки ви зайняті,
і оскільки я оплачую поїздку сама, то не хотіла вас турбувати.
Я зараз повернусь.
Ні. Ерін?
-Повертайся у машину. -Тату, він тут живе.
Я заберу його. Повернися до машини та закрий дверцята.
-Як його звати? -Андре Браянт.
Андре.
З тих пір, як тато пішов, мама не може дивитись на мене, бо я схожий на нього.
Мій брат у в'язниці,
і вона думає, що і я там опинюсь
Вона мене не бачить.
Просто не бачить.
Я йду.
-Як справи? -Привіт.
Ти куди? Ти мені потрібен.
Не можу, чуваче. Маю дещо зробити.
Я зроблю це ввечері.
Я маю дещо зробити, тож не можу нічого з собою взяти.
Забудь, знайду іншого.
Я на тебе весь день не чекатиму.
Слухай.
Шкода твого брата. Чув, йому дають довічне ув'язнення.
Не дадуть. Його кореш зізнався.
Кому? Твоєму брату?
Агов. Ти Андре?
-Привіт. -Привіт.
-Що таке? -Пристебнись.
Ви теж, дівчино.
Раніше були в Ньюпорт-Біч?
Що? Заїжджали туди, коли до Парижу подорожували.
Париж.
Все гаразд.
Я тобі дещо принесла.
Гарна книжка. Я в школі читала.
Вона про хлопця із банди. Гадаю, тобі сподобається.
Що сказав адвокат?
Розповів, що говорити, коли я свідчитиму.
Я пишаюся тобою.
Невинних немає.
Немає.
Вони робили це з нами багато разів, і їм усе сходило з рук.
І справа не в тому, що трапилось або чого не трапилось.
На війні ти маєш перемагати, коли виходить.
Бо невідомо, чи житимеш завтра.
Але якщо переможеш достатньо разів...
то одного дня
виграєш і війну.
ПЕРШИЙ РІК НАВЧАННЯ ВЕСНЯНИЙ СЕМЕСТР
ПЛОЩА СИМОНА ВІЗЕНТАЛЯ
ЦЕНТР СИМОНА ВІЗЕНТАЛЯ БАЙТ ХАШОА – МУЗЕЙ ТОЛЕРАНТНОСТІ
На початку екскурсії вам дають картку з фото дитини.
Ви можете взнати, звідки вони і до якого табору їх відсилали.
Наприкінці екскурсії ви можете взнати, чи вони вижили.
Мені дісталась дівчинка з Італії.
Тіто, кепку.
Її звали Крісталнахт. Ніч розбитого кришталю.
Сотні синагог було пограбовано і спалено.
Більше 7000 єврейських крамниць зруйновано.
Більше 100 євреїв убито.
ДІТИ ТА ІНШІ ПРАЦЕЗДАТНІ
Дітей з невеличкого дитячого центру у французькій провінції Ен
було депортовано того дня до Біркенау,
серед них була 11-річна Ліліан Беренштейн,
яка перед відправленням написала листа Богу.
Мій хлопчик загинув. Його зняли з поїзда і вбили.
Не знаю чому, але мене це дуже схвилювало.
Усе своє життя я бачив смерть.
Але цьому хлопчику було лише п'ять.
Міс Джі влаштувала нам чудовий обід в готелі, де працює.
Вона запросила людей, які пережили Голокост, ми зустрілися з ними.
Серед них була Елізабет Манн.
У мене були батьки, сестра, два брати.
Глорія Унгар.
Якщо зустрінете людей з номером на руці,
знайте, їм пощастило.
Коли людей привозили до Аушвіцу
і робили їм татуювання, то їх відправляли на невільницьку роботу.
А інших вбивали, серед них і багатьох з моєї родини...
Я втік разом з іншими дітьми.
Мені на той час було 11 з половиною років.
Едді Ілам.
А куди бігти, я не знав,
але я пам'ятав місце, де жив.
Тож, коли я прибіг туди, там не залишилось жодного єврея.
Я була у найстрашнішому таборі. Я була в Аушвіці.
І Рені Файерстоун.
Коли я прибула, від мене відразу забрали батьків.
Моя менша сестричка, якій було на ту пору 14 років,
була зі мною деякий час.
А потім нас також розлучили.
Вона втратила всю свою сім'ю у таборах.
Вона приїхала у цю країну з чотирма доларами і новонародженим малюком.
Я ніколи не забуду цих людей.
А потім її вбили, тому що вони не хотіли...
Неймовірно, що міс Джі зробила це все для нас.
Привіт, любий, це я.
Слухай, ми все ще в ресторані, якщо хочеш, заїжджай.
Ми ще не замовляли десерт,
діти в захваті від усього.
Ти маєш їх побачити.
Приїзди. Зараз всього 21:30.
Гаразд, побачимося пізніше. Люблю тебе. Бувай.
Скільки разів тобі говорити?
Йди сюди!
Я сумую за мамою
Влітку ви повинні були прочитати цю книгу.
ДРУГИЙ РІК НАВЧАННЯ ОСІННІЙ СЕМЕСТР
І я вирішив, що було б цікаво
почати з Вікторії, щоб дізнатись точку зору темношкірих.
Вікторіє?
Невже у мене на лобі написано
"Національний борець за права темношкірих"?
Звідки темношкірий може знати перспективи на "пурпуровий колір"?
Якщо я не перейду до іншого класу, я провчу цього бовдура.
Вчителі вважають мене таким собі Розетським каменем,
борцем за права афроамериканців.
Що? Якщо чорних навчити читати,
всі якимось чином почнуть однаково думати?
У той момент я вирішила піти до своєї подруги Бренді на урок англійської мови.
-Радий тебе бачити. -Привіт.
-Як провів літо? -Чудово.
Ти лишився білим, так.
Привіт усім. Готові?
-Привіт, міс Джі. -Привіт.
ТОСТ ЗА ЗМІНИ
Так, народ, слухайте! Ось що ви зробите.
Підійдіть і візьміть один з пакетів,
у якому чотири книжки, які ми будемо читати цього семестру.
Добре!
Це особливі книги,
і кожна з них деяким чином нагадує вас.
Але перед тим, як ви візьмете книжки,
підійдіть і візьміть один із бокалів з сидром,
і нехай кожний скаже тост.
Ми промовлятимемо тости за зміни.
Це значить, що відтепер щоразу,
коли внутрішній голос промовлятиме "Я не можу", ми його не будемо чути.
Зникнуть всі думки про те, що ви не можете змінитись.
І люди, якими ви до цього були,
зникнуть. Тепер ваша черга.
Добре?
Так, почнемо святкувати?
-Що? -Перестань.
Що таке?
Я зустрічалася з хлопцями з 11 років, всі знають.
-Я тобі вірю. -Замовкни.
Так, я мала б завагітніти
ще до 16 років і вилетіти зі школи.
Як моя мама.
Але цього не станеться.
Ніхто не слухає підлітків.
Всі вважають, що ти повинен бути щасливим, тому що ти молодий.
Вони не бачать, що ми воюємо кожного дня.
І колись війна скінчиться.
І я не загину.
І я не терпітиму знущання.
Я сильна.
Моя мама вигнала мене, коли я вступив до банди. Я хочу,
щоб вона побачила, як я закінчу школу.
Я хочу дожити до 18.
Міс Джі? Можна я почитаю щоденник?
Було б чудово.
Хто це?
Ми з ним вчимося вже другий рік.
-Як його звуть? -Я не знаю.
"Це літо було найгіршим за моє коротке 14-річне життя.
Все почалося з телефонного дзвінка.
Моя мама плакала і благала
відстрочки так, немов вдихає востаннє в житті.
Вона міцно притиснула мене і плакала.
Її сльози били по моїй сорочці, як кулі. Я зрозумів, що ми стали бездомними.
Вона вибачалася. А я думав, що у мене немає домівки.
Треба було просити на Різдво щось менш цінне.
У день виселення зранку мене розбудив сильний стук у двері.
Шериф прийшов виконувати свої обов'язки.
Я подивився на небо в очікуванні чуда.
У моєї мами немає родичів, ніхто нас не підтримує, грошей немає.
Навіщо ходити до школи та гарно вчитися, якщо я бездомний?
Автобус зупиняється напроти школи. Відчуття таке, що мене зараз знудить.
Я в торішньому одязі, старих черевиках і не підстрижений.
Я постійно боявся, що з мене сміятимуться.
А зі мною вітаються друзі,
однокласники, з якими я вчуся другий рік.
І до мене дійшло, що місіс Груел,
моя божевільна вчителька англійської -
єдина, хто підтримував мою надію.
Розмовляючи з друзями про наші уроки англійської та минулорічні поїздки,
я почувався краще.
Отримавши розклад, бачу що перший урок веде місіс Груел в класі 203.
Я входжу в класну кімнату і відчуваю,
зо всі проблеми мого життя не такі вже важливі.
Я – вдома".
Так.
Але ти гарно вчишся.
Якщо ти перейдеш в клас міс Груел,
як це відобразиться на твоїх оцінках?
Мені все одно. Мої оцінки не зміняться.
Послухайте, міс Кемпбелл,
коли я переводилась до цієї школи мій середній бал був 4.0.
Але коли я попросила про уроки поглибленої англійської та математики,
мені сказали, що мені буде краще разом із такими як я.
Коли я все ж туди потрапила, то вчитель сказав,
що він не часто бачить афроамериканських учнів
на поглиблених уроках. Ніби я сама не бачила.
А коли я спитала іншого вчителя,
чому ми не читаємо більше чорних авторів, вона сказала,
що ми їх не читаємо, бо там занадто багато сексу,
наркотиків, нецензурної лексики та розпусти.
Могла просто сказати, що ця література "недоречна".
Ерін не має права!
Здібні учні – мої.
Вона не має права їх навчати. Вона викладає усього рік.
Учениця сама попросила.
А Груел має підтримку Кона.
Вони жорстокі, порушують закон, знищують власність школи,
а ми їх винагороджуємо.
Не розумію, чого це може їх навчити.
Привіт! Вибач, що так пізно.
Ти вечеряв? Я замовляю їжу. Ти голодний?
На яке питання відповідати спочатку?
Чи їв я або чи я голодний? Я їв. Я не голодний.
Сталось дещо надзвичайне. До мене перевели здібну ученицю.
-Вітаю. -Хіба не чудово?
Вона сама попросила перевестись.
А ти можеш навчати здібних?
Що ти маєш на увазі?
Ну ти ж звикла вчити інших учнів.
Чи ти можеш вчити когось розумного?
Звісно можу.
Так, але ж ти не пробувала.
Ти ж не вчиш того, чого вчать всі інші вчителі.
У моїх учнів середній бал 4.
Так, але це згідно твоєї системи оцінювання.
Вони ж не вчать того, що вчать нормальні діти.
Нормальні? Вони і є нормальні.
Вони читають "Щоденник Анни Франк".
Вони вчать граматику, письмо, поезію.
Гаразд. Зрозуміло. Вибач.
Вітаю.
Що з тобою коїться?
Я чув, як на вечірці у Деб ти розповідала,
що я архітектор, а моя поточна робота тимчасова.
Я хочу, щоб ти такого не казала. Мені подобається моя робота.
Гаразд.
Ти сам казав, що збираєшся стати архітектором.
Так, чотири роки тому, до одруження.
Мені повернутися до навчання
на два роки, а потім на три стажування?
Мені тоді буде за 40.
Я просто думала, ти й досі хочеш.
Байдуже, чого я хочу, Ерін. Цього не станеться.
Чому?
"Писати в щоденнику – дивне відчуття для мене.
Не тільки тому, що я ніколи нічого не писала,
але й тому, що здається, що потім
ані мене, ані будь-кого іншого не зацікавлять
записи 13-річної дівчинки".
"Навкруги відбуваються жахливі речі.
У будь-який час дня і ночі
бідолашних людей забирають із власних помешкань.
Руйнуються їх сім'ї".
"Якби я могла бути собою, я б була щаслива.
Я знаю, що маю велику внутрішню силу
та мужність.
Якщо Господь продовжить моє життя, я досягну більшого, ніж мама".
"Декрети проти євреїв набували широкого розповсюдження.
Євреї мали носити жовту зірку. Мали здати велосипеди.
Їм заборонили їздити в транспорті та керувати авто".
"Євреям був заборонений вхід у театри,
кіно та інші місця розваг".
"Євреям заборонили займатися спортом:
плавати в басейнах, грати на кортах, на хокейних майданчиках.
Інші спортивні майданчики також заборонені".
"Не можу передати, як це гнітюче – не мати можливість вийти на вулицю.
Я боюся, що мене також розкриють та застрелять".
"Нікому не стати осторонь конфлікту. Увесь світ у стані війни.
І хоча союзники досягають успіхів,
кінця й досі не видно".
Привіт.
Коли Анна підсмажить Гітлера?
-Що? -Ну, замочить його?
Єво, це "Щоденник Анни Франк", а не "Міцний горішок".
Продовжуй читати.
"Ми поговорили про дуже особисті речі,
але ще не торкнулися речей, найближчих моєму серцю.
Я й досі не можу зрозуміти Пітера.
Невже він такий поверхневий?
Чи він настільки сором'язливий, навіть зі мною?"
-Анна та Петер замутять? -Я не скажу.
"Неприпустимо будувати своє життя на уламках
хаосу, страждання та смерті.
Я бачу, як життя потроху перетворюється на дикість.
Я відчуваю страждання мільйонів, але коли дивлюся у небо,
то знаю, що все зміниться на краще".
-Єво, що сталося? -Чому ви не сказали, що вона помре?
Чому ви не сказали, що в кінці її спіймають?
Я ненавиджу вас і цю книгу.
Єво.
Якщо вона померла, то що ж тоді буде зі мною?
-Анна Франк померла, але... -Як її могли схопили?!
Цього не мало статися! Це неправильно!
-Бо це правда? -Я не з тобою розмовляю!
Але в моїй присутності. Це те саме.
Особисто для мене вона не мертва.
Скількох з твоїх знайомих вбили?
Надто багато.
А про скількох написали книгу?
Їх показали по ТБ чи написали в газетах?
Тому ця книга неймовірна.
Вона ж була нашого віку.
Анна Франк розуміє нас, розуміє мене.
І ця леді Міп Гіз, що переховувала їх -
вона молодець.
Я взяв в бібліотеці книги про неї.
Ти скористався карткою читача?
Ні.
Слухайте, Маркус подав мені ідею.
Замість того, щоб писати есе про книгу "Щоденник Анни Франк",
я даю вам завдання написати листа до Міп Гіс,
жінки, яка переховувала Франків.
Вона досі жива і мешкає в Європі.
У листі напишіть свої враження від книги.
А ще напишіть про свій досвід і те, що вважаєте за потрібне.
Але листи мають бути ідеальними,
тож приготуйтесь виправляти багато разів.
Вона їх прочитає?
Поки це лише завдання. Я їх прочитаю.
Вона має їх прочитати.
-Ви можете це організувати? -Я не знаю.
Може вона зможе приїхати і виступити.
Ми можемо організувати вечерю.
Стривайте.
Агов! Слухайте! Вона ж у віці!
Я не знаю, як із нею зв'язатись і чи подорожує вона.
І це буде дуже дорого.
Ми можемо зібрати гроші.
Міс Джі?
Коли вона приїде, можна я буду її супроводжувати?
ЛОНГ-БІЧ, КАЛІФОРНІЯ
РЕСТОРАНИ ЛОНГ-БІЧ ДОПОМАГАЮТЬ УЧНЯМ У ЗБОРІ ГРОШЕЙ
П'ять.
СМАК ЗМІН
ПІДТРИМУЄМО КЛАС 203
Я намагаюся знайти номер
фонду Анни Франк в Швейцарії.
ШКІЛЬНІ ФОНДИ МАЮТЬ ПІДТРИМУВАТИ УЧНІВ
ХРОНІКИ УЧНІВСЬКОГО ЖИТТЯ
ВЧИТЕЛЬКА НАДИХАЄ УЧНІВ ДІЛИТИСЯ ВЛАСНИМИ ІСТОРІЯМИ
УЧНІ ШКОЛИ ВІЛСОН ВЛАШТОВУЮТЬ КОНЦЕРТ ДЛЯ ЗБОРУ КОШТІВ
Заходьте, Маргарет.
КОНЦЕРТ ЗАРАДИ ЗМІН
ЖІНКА, ЩО ПЕРЕХОВУВАЛА АННУ ФРАНК, ВІДВІДАЄ ШКОЛУ ВІЛСОН
МІСЦЕВІ НОВИНИ
ВІТАЄМО У ШКОЛІ ВІЛСОН, МІП ГІС
Міс Джі відправила наші листи прямісінько до Амстердаму,
самій Міп Гіс.
Коли міс Джі за щось береться,
її вже не зупинити.
І коли ми зібрали гроші на її подорож до Лонг-Біч, вона приїхала.
Але, чорт, я не думав, що вона така невеличка.
Нагорода за єврея була 2 долари.
Хтось за гроші видавав їх гестапо.
Четвертого серпня вони вломилися в мій дім.
Чоловік направив на мене пістолет і сказав: "Ані звука.
Ні єдиного слова".
Вони побігли прямо нагору, на горище.
Я відчула себе беззахисною.
Я чула, як Анна кричала, як речі літали по кімнаті.
І я побігла до себе.
Я шукала сережку або іншу прикрасу,
будь-що, чим можна було їх підкупити.
Я взяла з собою усе, що знайшла,
а солдат витяг пістолет
і направив мені в голову.
За переховування єврея могли вбити чи посадити у концтабір.
А інший солдат впізнав мій акцент.
Він був австрійцем, як і я,
хоча мене і вдочерила голландська родина.
І він сказав іншому солдату відпустити мене.
Не проходить і дня, щоб я не згадувала 4 серпня
і не думала про Анну Франк.
Так?
У мене ніколи не було героїв.
Але тепер ви – мій герой.
О, ні, юначе.
Я не герой.
Я зробила те, що мала, бо то було правильно.
Це й все.
Ми усі звичайні люди.
Але навіть звичайна секретарка, домогосподарка чи підліток
можуть своїми власними силами запалити світло
у темряві.
Так?
Я прочитала ваші листи,
а ваша вчителька багато розповідала про ваш життєвий досвід.
Ви справжні герої.
Ви герої кожного дня.
І ваші обличчя назавжди в моєму серці.
Хочеш їсти?
Ти знаєш, що скажеш у суді?
Я знаю, що маю сказати.
Так.
-Ти ж розумієш. -Так.
Той чоловік, що засадив твого батька у в'язницю,
знав, що саджає невинного.
Але ж,
він лише
захищав своїх.
То чого всім від мене треба?
Мамо.
Якого чорта ти тут робиш?
Я хочу додому. Не хочу бути на вулиці.
Вибач.
Я хочу змінитись. Але сам не зможу.
Ти мені потрібна, мамо.
Ти мені потрібна.
Коли саме це сталося?
Я ж казала, між 9:00 і 9:30.
І ви чітко бачили підсудного,
Гранта Райса, в магазині?
Я казала, він грав у відеогру.
А що сталося потім? Що ви бачили?
Він розлютився через те, що програв,
і почав кричати на всіх та всім погрожувати.
Він усім погрожував? А вам він погрожував?
Ні. Він погрожував власнику магазина.
Хотів, щоб йому повернули гроші.
І що зробив власник?
Почав кричати у відповідь. Зав'язалась бійка.
Потім підсудний щось збив та вийшов з магазину.
А що сталося потім? Що ви бачили?
Я бачила...
Це зробив Пако.
Це Пако вбив того хлопця.
Ти помреш за те, що зробила сьогодні!
Ти жива лише через батька.
Але для нас ти мертва назавжди!
І колись ти відчуєш, що буває із зрадниками!
Батько більше зі мною не розмовляє.
Мені доведеться залягти на дно, бо кажуть, що мене замовили.
Тож я житиму у тітки.
Розумієте, тітка живе досить далеко,
і я хотіла спитати, чи можна
затримуватись тут із вами,
щоб робити уроки, бо поки я доїду до тітки, вже буде пізно.
Можеш залишатись, скільки забажаєш.
Я можу відвозити тебе до тітки, якщо буде пізно.
Міс Джі, давайте не сходити з розуму.
Гадаю, я знайшла твій колір.
Просто підійдіть до консьєржа,
і я вкажу вам дорогу.
Стоп! Годі! Тихо!
Маєте додаткові три секунди. Почали!
БОРЦІ ЗА СВОБОДУ
...розлютила та спровокувала акти насилля.
В 1961 міжрасова група захисників громадянських прав здійснила подорож
заради боротьби із сегрегацією.
Чорні сиділи попереду, білі – позаду.
На них напали, їх автобус підпалили, але вони продовжили подорож.
В Монтгомері, штат Алабама, Джим Цверг першим вийшов з автобуса,
знаючи, що там на вулиці очікує натовп.
Його ледь не забили до смерті, але інші змогли вибратись.
Це – прояв неймовірної сміливості.
Я боявся ходити в цей клас, і мені соромно,
що я був самім тупим в класі.
Але я змінився.
У мене теж з'явилась мужність,
я міг збрехати та перейти до іншої школи, але я залишився.
Я лишився.
Привіт, я вдома!
Вибач, я спізнилась. Відвозила дітей додому. Не хотіла, щоб їхали автобусом.
Ти не повіриш, що сталося.
Я так втомилась.
Але було так добре. Вони не хотіли розходитись.
Ми так добре провели час. Прийму душ.
Вип'єш іще, болітиме голова.
Ти спакував валізи, а голова болітиме мені від вина?
Чому ти так робиш?
Тому що я приділяю тобі недостатньо уваги?
Ні. Не через це.
Просто... мені не подобається, як я живу.
Ерін, просто...
Мені важко.
У тебе важке життя?
Думаю, ти робиш благородну справу.
І це добре. І я пишаюся тобою.
Так.
Але я хочу жити своїм життям і мати від цього задоволення.
-Я не хотіла, щоб тобі було погано. -Ні, ти цього не робила.
Я не збиралася брати відповідальність за цих дітей.
-А хто тебе просив? -Ніхто не просив.
Вони ж не твої діти!
Чому мене повинні були просити? Скотте...
Я остаточно зрозуміла, чим я маю займатися, і мені це подобається.
Коли я допомагаю цим дітям, наповнюю сенсом їх життя,
моє життя також наповнюється сенсом.
Хіба часто подібне відбувається?
-Тоді навіщо тобі я? -Ти мій чоловік.
Чому ти не можеш стати частиною мене і підтримувати мене, як дружини чоловіків?
Тому що я не твоя дружина.
Я б хотів, щоб це звучало не так жахливо.
Ерін?
Якби довелося робити вибір між сім'єю
і своїм класом,
що б ти обрала?
Якби ти любив мене, хіба міг би таке питати?
Ерін, подивись на мене.
Кращим я вже не стану.
Ось так. Я не один із твоїх учнів. Мій потенціал вичерпався.
Бачиш? Ти сама не хочеш тут бути,
якби ти могла, то була б у школі і вночі?
Це неправда. Я хочу бути з тобою. Я кохаю тебе.
Ти любиш мій образ, який собі створила.
Гарний образ.
Знаю.
Тату? Привіт.
Я не тобі дзвонила,
а помилково набрала твій номер. Вибач.
Слухай, я подзвоню тобі завтра, добре?
Мені потрібно зробити ще дзвінок. Я люблю тебе.
Міс Джі змусила прочитати нас "Дванадцять розгніваних чоловіків".
Це все про одного присяжного, який допоміг змінити думку інших 11.
Я був сповнений надією.
Сьогодні о 14:00 моєму брату зачитали обвинувальний вирок.
У нього не було дорогого адвоката, лише той, що призначив суд.
Можливо, він вважав брата винним.
І я зрозумів, що "Дванадцять розгніваних чоловіків" – просто книжка і все.
Моєму брату дали 15 років.
Правосуддя не гарантує, що винуватця посадять.
Воно значить, що хтось платить за злочин.
ОСОБИСТА ОЦІНКА Оцініть себе
У тебе є час?
Хтось знає, де Андре?
Я не бачив його в автобусі.
І я не говорив з ним.
ДРУГИЙ РІК НАВЧАННЯ ВЕСНЯНИЙ СЕМЕСТР
Міс Джі?
У нас ця ж кімната буде наступного року?
Я не знаю. Ви будете вже в десятому класі.
І що?
Я вчу восьмикласників та дев'ятикласників.
То ви не вчитимете нас наступного року?
Ну, я...
Я не вчу десятикласників. Я думаю, ви це знали.
Що? Що ви кажете?
Ви не хочете нас вчити наступного року?
Хочу. Але я не можу.
-Чому не можете? -Це вирішує управління освіти.
Такі правила.
У міс Джі ще немає достатнього стажу.
Кому треба цей стаж?
Чорт! Вони не можуть так з нами вчинити! У них немає права!
-Міс Джі, ми тут відпочиваємо. -Так.
Тут невимушена обстановка. Всі один одного знають.
Це єдине місце, де ми вільно себе поводимо.
Немає кращого для нас місця.
Правда.
Мені не дозволяють викладати у старших класах.
Вам не дозволяють?
Міс Джі, ми можемо боротися, як "Борці за свободу".
Так, ми поїдемо автобусом.
Але коли на нас нападуть, ми відірвемо голови
членам управління освіти.
Маркусе.
Ми можемо звернутися в газети, до медійників. Привернути їх увагу.
Або напишемо на адміністрації
різними кольорами "козли".
А це ідея. Можемо це зробити.
Що?
Це мої книжки, а не Скотта. Я не ті книжки складаю.
Люба, відпочинь.
Присядь.
Не вірю, що я розлучаюсь.
Не думала, що це колись станеться.
Що мені тепер робити?
Наступного року у мене навіть не буде моїх учнів.
Думаєш, потрібно продовжувати їх вчити?
Може їм краще буде з іншим вчителем?
Я не знаю.
Це ж просто робота, як ти говорив.
Так, робота.
Але робота закінчилась?
Послухай мене.
Ти стільки зробила для цих дітей...
Мені навіть бракує слів.
Але впевнений в одному: ти неймовірна вчителька.
Особлива.
У тебе талант від Бога, донечко.
І я тобі заздрю.
І я тобою захоплююсь.
Скільки батьків можуть чесно сказати таке
про своїх дочок?
УПРАВЛІННЯ ОСВІТИ ЛОНГ-БІЧ
Те, що вона пропонує, порушує нашу профспілкову хартію.
Вона не може викладати своїм учням, які стали десятикласниками.
Вона працює всього два роки.
У нас є заслужені вчителі, які давно працюють,
добре зарекомендували себе та мають більше права
викладати у випускному класі.
Тим паче, що у них є програма навчання обдарованих дітей.
"Програма навчання обдарованих дітей" – це наша програма.
Я не претендую на "Програму навчання обдарованих дітей".
Я хочу лише продовжити навчати своїх учнів.
Вона не має права. Старшокласники мої.
Управління освіти цього не допустить.
Порушиться ротація вчителів,
доведеться переглядати пенсії,
постраждають досвідчені вчителі, які довго працюють,
та зосереджуються на роботі в класі,
а не на зв'язках із громадськістю та газетами.
Я не просила писати ці статті.
Вона розлучається з чоловіком.
Вони до ночі сидять в класі, вони їдять, грають в ігри!
Гаразд. Давайте заспокоїмось. Добре?
Я думав, що ми поговоримо
і все урегулюємо.
-Ніякого урегулювання. -Маргарет.
Карле, послухайте...
Якщо на хвилинку відмести всі образи,
навіть, якщо буде досягнуто угоду,
і вона зможе викладати старшокласникам, в нашій учбовій програмі
для неї немає акредитованого курсу.
Хіба що Браян може обміняти один із старших класів на попередній.
Ні.
Тоді я нічим не можу зарадити.
І це все?
Хочете вірте, хочете ні, міс Груел,
у школі є інші талановиті учителі.
Якщо ви досягли успіху,
то ваші учні мають йти далі.
Вони можуть вчитися у інших більш досвідчених вчителів.
Ви не зможете їх вчити. ви їх не любите.
До чого тут викладання?
Я вже понад 30 років викладаю.
У мене є учні, з якими я досі спілкуюсь.
Я знаю, що таке любов класу!
Ви собі і не уявляєте, скільки битв я виграла,
щоб стати кращою вчителькою,
і що, тепер я не можу навчати ваших учнів?
Слухайте, якщо вони перейдуть до наших класів і не зможуть
навчатися,це станеться через їх низьку підготовку!
Тому що ви не впорались, а не вони!
Андре, зажди хвилинку.
Я чула про вирок твого брата. Мені шкода.
Це тому ти пропустив так багато занять?
У мене були справи.
Щодо цього.
Завдання з самооцінки,
щоб оцінити свою роботу.
Ти поставив собі двійку. Чому?
-Я так вважаю. І все. -Справді?
Знаєш, що це таке?
Це образа мені та усьому класу!
Не потрібно виправдовуватися. Я знаю, чим ти невдоволений.
Ми всі буваємо чимось невдоволеними.
Краще берись за розум, а якщо в тебе не вистачає мужності
дивитися мені в очі, коли ти вважаєш, що заслуговуєш на двійку,
я не дам тобі опуститися, навіть
якщо доведеться щовечора приходити до тебе додому,
доки не скінчиш роботу.
Я тебе наскрізь бачу.
Ти мене розумієш?
Я все бачу.
Я не дозволю тобі здатися.
Тож, заспокойся. Опануй себе і заходь.
Виправ оцінку.
Двійка? З глузду з'їхав?
Хочу повідомити вам. Ми з д-ром Коном дуже старалися.
Але було вирішено, що я не вчитиму вас наступного року.
-Що? -Що?
Тихо... Заждіть.
Тихо. Всі.
Ні! Так не піде, мамо!
Слухайте, по-перше, я вам не мама.
Ви не зрозуміли.
Це – прояв поваги.
Послухайте.
Всі.
Не треба перекладати на мене свої невдачі.
Ви дійшли до передостаннього класу.
Подумайте, як вам це вдалося.
Всі в цьому класі мають шанс закінчити школу.
У деяких сім'ях ви будете першим, кому це вдалося.
У вас буде можливість вступити до коледжу.
Декому легко вчитися, іншим – ні .
Але у всіх є шанс.
Ви цього досягли. Не я .
А тепер у мене
остання пропозиція.
-Міс Джі? -Що?
Міс Джі запропонувала нам зібрати наші щоденники в одну книжку, як Анна Франк.
Вона домовилась з одним бізнесменом, Джоном Ту,
який дав нам 35 комп'ютерів для роботи.
Вона переконала нас, що нам є що сказати людям.
Ми перестали бути школярами.
Ми стали письменниками із своїм голосом, зі своїми історіями.
І навіть якщо книгу ніхто не буде читати,
вона стане нашою спадщиною – тим, що залишиться після нас.
І наші життя стануть важливими.
Навіть якщо лише для нас. Та ми ніколи не забудемо про це.
Міс Джі не обіцяла, що їх опублікують,
але ж ми і самі можемо опублікувати.
Вона попросила придумати назву,
якось назватись.
ЩОДЕННИК ПИСЬМЕННИКІВ СВОБОДИ
Мені щойно телефонувала Карін Полачек
із міністерства освіти.
Планується зустріч з д-ром Коеном щодо ваших уроків.
-Вам щось про це відомо? -Ні.
Ці учні, увесь клас, вони стали родиною.
Кому? Вам?
Один одному.
Клас 203 – це дім для них.
Їх довіра концентруються, коли ми всі об'єднані.
Лише закінчиться навчання,
вони одразу візьмуться за старе.
Їх оцінки значно покращились, міс Кемпбелл.
На папері. Та чого вона досягла насправді?
Що з тими, які прийдуть через рік?
Чи зможе вона повторити успіх?
Її методи непрактичні,
їх неможливо повторювати з року в рік.
Якби всі вчителі так навчали?
Через систему освіти проходять мільйони дітей,
і ми маємо обирати методи,
що приносять користь більшості учнів,
не лише особливим.
Ви справді гадаєте, що зможете створювати родинну атмосферу у кожному класі,
кожного року, для кожного учня?
Я не знаю.
Дякую.
ЩОДЕННИК ПИСЬМЕННИКІВ СВОБОДИ
Міс Джі іде!
Ну то що?
Ну? Ми будемо наступний рік разом?
Ні.
-Що? -Як же так?
Ми будемо разом наступний та випускний роки.
Так!
БІЛЬШІСТЬ ПИСЬМЕННИКІВ СВОБОДИ БУЛИ ПЕРШИМИ У СВОЇХ РОДИНАХ,
ХТО ЗАКІНЧИВ ШКОЛУ
ТА ПОСТУПИВ У КОЛЕДЖ
СЛІДОМ ЗА ДЕЯКИМИ ІЗ СВОЇХ УЧНІВ МІС ДЖІ ПІШЛА ІЗ ШКОЛИ ВІЛСОН,
ЩОБ ВИКЛАДАТИ В УНІВЕРСИТЕТІ ШТАТУ КАЛІФОРНІЯ.
"ЩОДЕННИК ПИСЬМЕННИКІВ СВОБОДИ" БУВ ОПУБЛІКОВАНИЙ В 1999
ЕРІН ГРУЕЛ ТА ПИСЬМЕННИКИ СВОБОДИ
ЗАПОЧАТКУВАЛИ ФОНД
ДЛЯ ПОВТОРЕННЯ УСПІХУ
КЛАСУ 203 У ШКОЛАХ УСІЄЇ КРАЇНИ.
ЕРІН ГРУЕЛ ТА ПИСЬМЕННИКИ СВОБОДИ 2006
Переклад субтитрів: Dmitriy Garaschuk