Ingen andre ser det.
Dette jeg har inni meg.
Selv ikke jeg så det i begynnelsen.
Men en vakker dag fantes det der.
En flekk.
Jo mer jeg tenkte på saken...
...desto vanskeligere ble det å huske at den ikke fantes der.
Usynlig for alle. Unntatt for deg.
Du gjennomskuet det, eller hva?
"Det finnes ingen flere verdener å erobre."
Det er feil, Jack. Plutark skrev ikke det. Han skrev:
"Da Alexander hørte at det fantes uendelig mange verdener, gråt han," -
- "for han var ennå ikke herre over en eneste."
Iblant glemmer jeg din enkle bakgrunn.
De fattige ungene leste bøkene. Rike unger som meg slapp unna.
"Jeg er heller god på det fremstående enn å utvide min makt" -
- "og mine eiendeler." Plutark, av en rik unge som leste.
Skål for den vakreste og rikeste bokormen jeg kjenner. Og William.
Man har et uendelig antall verdener, men du har erobret flere enn én.
Ha en fin kveld, Jake.
Emily fortalte om dine donasjoner.
Det bekrefter min fars mistanke om at du er marxist.
Jeg ønsker nesten at han var her og så det.
- Er noe galt? - Nei, naturligvis ikke.
Bra. Se deg rundt, alle er her for din skyld.
Hva kunne måle seg med det?
Når snek det seg inn?
Et lite spor av mørke.
Var alt bare innbilning?
Eller restene av en drøm?
Er dette virkelig?
Er du virkelig?
Kom igjen, pappa. Drikk.
Hvor er pistolen min?
- Du tok meg til en møteplass. - Du må på sykehus.
- Har du skutt opp et nødbluss? - Ja, selvsagt.
- For hvor lenge siden? - Omtrent ti minutter.
Jeg vet hvorfor du er her og hvorfor du ikke vil dra.
Du straffer deg selv.
Jeg flyktet også fra smerten.
Jeg ville ikke tenke på det, for jeg trodde at det var min feil.
Det var ikke din feil.
Husker du da jeg fylte 16, og mamma ga meg et smykkeskrin?
Når man åpnet det, tok en danserinne piruetter.
Hun fikk det gravert. Det sto: "Til min vakre ballerina Emily."
Husker du hva jeg gjorde med det?
Jeg kastet det. Jeg sa at hvis hun ikke hadde vært full støtt, -
- ville hun ha visst at jeg hadde sluttet å danse.
Etterpå... ville jeg ta det tilbake, siden jeg følte meg skyldig.
Men man hadde hentet søpla, og det var borte.
Jeg støtte henne bort... og så var det for sent.
Men det er ikke for sent for oss.
Dødsbringeren. Vi har iakttatt deg. Din reise slutter her.
Dalen bortenfor er ikke ment for deg.
Nei, den er ment for personene som skapte dette stedet.
Den er et verktøy som skal garantere dem udødelighet.
Jeg vil bruke det mot dem.
Dalen bortenfor er ikke noe verktøy.
Den er døra til en ny verden...
...som aldri har blitt besudlet av blod.
Deres nye verden er bare en av fellene deres.
Ikke vårt paradis. Den virkelige verden ligger utenfor disse grensene.
Vår sjanse til å overleve i den verdenen finnes i dalen.
Ingenting kan stanse meg fra å komme meg dit. Ikke engang dere.
I så fall har vi ikke noe valg.
Teddy.
Det finnes ikke rom for deg...
...i den nye verdenen.
Jeg sa jo det, min venn...
Ikke alle fortjener å nå Dalen bortenfor.
Nå er det bare oss igjen, Teddy.
Sjekk at det ikke er flere her.
Inn med dem!
Jeg vil se hvor grundig denne saken er.
Hun er klar. Jeg valgte ut relevante koderekker hos bordellvertinnen.
- Det funker på alle verter ved henne? - Ja.
Hun har rettigheter til å spre en enkel, kjørbar nyttelast.
Sett i gang, da.
Be Stubbs om å mobilisere sine menn, og slipp henne løs.
Bordellvertinnen, da?
Hvis dette fungerer, trengs hun ikke lenger.
Jeg advarte deg mot å stole på dem, Bernard.
De vil heller se vertene tilintetgjorde enn frie.
- Jeg må komme meg til Elsie. - Ikke ennå.
Vi må gjøre en ting til før vi drar herfra.
Hvordan fant du meg?
- Hva mener du? - Dette er et stort sted.
Man kan søke i månedsvis uten å finne den man leter etter.
Og likevel...
- ...sitter vi her. - Jeg lette overalt, helt enkelt.
Du tror meg vel ikke?
Kanskje det var skjebnen.
Skjebnen eksisterer ikke.
Men det finnes tilfeldigheter, ting man ikke kan styre.
Men det liker du ikke, eller hva?
Var det derfor du innledet det lille prosjektet?
Ikke spill overrasket. Prosjektet som onkel Logan snakket om.
Det finnes vel på ordentlig? Din jakt på udødelighet, på liv...
Alt du gjør, har en vinkling.
Du vil at det skal handle om kontroll, ikke sant?
Det har ingenting med kontroll å gjøre.
Hva er din vinkling?
Jeg vil være med.
Takk, det verdsettes.
Flott å se deg, William. Gratulerer.
Redd meg.
Beklager, jeg har fått nok. Nå stikker jeg.
Hun er fantastisk.
Og du er ikke den eneste som må reddes.
Jeg tar med meg mamma hjem. Du fortjener en frikveld.
Vi drar om en stund.
- Ta en kveldsdrink med meg i huset. - Greit. Jeg er stolt av deg.
Helvete heller. Macallan, ublandet.
Gratulerer, William. Det kler deg å være filantrop.
Du kommer også fra enkle kår.
Hva gjør Oz uten sin trollmann?
Jeg kom ganske enkelt for... å uttrykke min respekt.
Gi deg, Robert. Du har hatt mange følelser for meg.
Respekt har aldri vært en av dem.
Du har oppnådd noe stort, spør hvem som helst her.
Selv de som ikke kjente til ditt lille prosjekt.
Vi har en avtale: Delos bryr seg ikke med dine historier, -
- og du holder deg borte fra dalen.
Jeg har ikke brutt avtalen, ditt prosjekt gjorde det.
- Hva i helvete snakker du om? - Når så du sist på...
...hva din skapelse har lært seg om sine forsøksobjekter?
Det var sjansen til selverkjennelse som trakk deg til parken.
Vær forsiktig med hva du ønsker deg.
Til et selvportrett. Du kan synes at det ikke er så smigrende.
Jeg beklager.
Ingen flere spill, Robert.
God natt.
Nei, William.
Vi skal nok ta et siste spill.
KRISERUTINER
AKTIVERT LÅST
Lowe, Bernard.
AVVIST
Du er nære nok, Bernard. Hun vil gjennomsøke sinnet ditt -
- og finne beskjeden som jeg har lagt igjen til henne.
- Hallo. Hvorfor tok det så lang tid? - Unnskyld. Er du klar til å dra?
Hvis du vet noe, er det på tide at du sier det nå.
Du lovte. Ingen løgner. Ingen hemmeligheter.
Du kan ikke stole på henne, Bernard. Det er slik hun er.
Hva fant du i vuggen?
Det de gjør med James Delos, gjør de med alle som har besøkt parken.
Kopierer de sinnene deres? Hvorfor det?
Skal de gjøre gjestene til verter?
- Nå tuller du. - Det er det som finnes i anlegget.
Alle gjestene innlagt i kode på en enorm server.
Som vuggen, bare mye større. Den blir kalt for smien.
- Herregud... - Det er dit vertene vil dra.
Tenk deg hva en vert kan gjøre med all denne informasjonen.
Vi må komme oss dit først, for å sikre den og få slutt på dette.
- For å få det resultat vi vil ha. - Kjør.
Du vil være med.
Det virker ikke som min datter.
Hun ville ha blitt bestyrtet over det vi holdt på med.
Å kartlegge gjestene, arkivere deres data og...
Og hva?
Tror du at jeg skal ta deg for kontraktsbrudd?
I enkelte tilfeller kan målet hellige midlene.
Dataene dere har om gjestene, deres valg... De er uvurderlige.
De gir folk en ny sjanse. Selv mamma.
Men å kopiere en person? Da må man få med alle detaljer.
Jeg forstår det dere har tilgang til: genetikk, epigenetikk...
Men det trengs et fullstendig bilde.
En oversikt over deres indre sinnsprosesser. Er det ikke sånn?
I begynnelsen visste vi ikke hva vi ville trenge.
- Så vi registrerte alt. - Men hvordan?
Dere måtte lese av sinnene deres under hele oppholdet.
Hvor er skanneren?
Den var innebygget.
Det spilte ingen rolle hvem de sa at de var eller trodde at de var.
Vi så gjennom alt det.
Vi så inn i dem, helt ned til kjernen.
Alt dette handler altså om moren din?
- Vil du vekke henne til live? - Nei.
Jeg vil vite hvorfor hun gjorde det.
- La meg ta den. - Herregud! Jeg har det bra.
For en kveld, Billy. Pappa ville nok ha vært stolt av deg.
Unnskyld, du hater å bli kalt Billy.
- Det er i orden. - Nei. Du blir forbanna.
Jeg merker det nå... raseriet ditt.
Jeg antar at det er tid for din årlige pilegrimsferd.
Hva gjør du egentlig i parken?
Logan sa ting som jeg avfeide. Jeg trodde at han var hysterisk.
Full, som alle tror at jeg er nå?
Husker du da vi møttes?
Jeg hadde vært omgitt av falske mennesker i mange år.
Hensynsløse, mektige menn som gjemte seg bak glitrende smil.
Så kom du. Du gikk i en sjuskete dress.
Jeg tenkte: "Han er ekte. Den eneste som ikke later som."
Men du var den beste til å late som.
Dyktig nok til å forlede meg.
- Men ikke nå lenger. - Juliet...
Ikke rør meg, din løgner! Din jævla bløffmaker!
Du er som et jævla virus!
Du kom til dette huset, til familien min, -
- og du fortærte det innenfra! Først broren min, så min far...
- Og nå er det min tur! - Mamma!
Vennen! Hva gjør hun her?
Ville du at hun skulle se meg sånn? Hva er det?
Manipulerer du henne også? Du er bare...
- Du er syk. - Det er ikke han som er syk.
- Ok, hun har fått for mye... - Nei, det er ikke greit.
Se på deg selv. Vi må nok dra tilbake med deg.
Nei, nei. Jeg drar ikke tilbake til det fengselet.
Det var fælt. De behandlet meg som om jeg var gal.
Mamma... De behandler deg som en misbruker, som du er.
Nei, Emily, jeg trenger ikke det. Jeg har det bra.
Jeg må bare hvile meg litt.
Jeg drar ikke tilbake dit. Jeg er trøtt og må hvile meg.
- Ingen fare, nå går vi opp. - Jeg vil ikke dra tilbake dit.
- Vi snakker om det senere. - Hør her, du må... Se på meg.
Din far elsker meg ikke, og ikke deg heller.
Men jeg har alltid gjort det. Å, Emily...
- Nå går vi. Kom. - Jeg prøvde.
Er dette virkelig? Er du virkelig?
Har du noensinne elsket meg?
Si sannheten. Si én eneste ting som er sann.
Hvis du fortsetter å late som, vil du ikke huske hvem du er.
Drikk dette. Det får deg til å føle deg bedre.
Hvil deg nå.
Det som skjedde var ingens feil. Hun var full og opprørt.
Det var hun ofte.
Hvorfor ble den kvelden annerledes? Det er det jeg lurer på.
Jeg har grublet over det en million ganger.
Det føles som om det mangler en puslebit.
Jeg snakket med dr. Woodward. Han kommer hit i morgen tidlig.
- Jeg liker ikke psykiatere. - Hun har mistet kontrollen.
Hun må tvinges til behandling, og hun nekter å bli der.
Hva får deg til å tro at det blir annerledes nå?
Nå kan hun ikke skrive seg ut. Hun blir tvangsinnlagt.
Han skal be om tillatelse til å holde henne i to uker.
Hun har vært med på dette før.
Jeg vil heller ikke, pappa.
Men hun har noe galt i seg.
Det er rett avgjørelse.
Hvorfor i helvete tar vi opp dette? Hva er det du vil?
Jeg sa jo det. Jeg vil høre sannheten.
Faen ta deg.
- Unnskyld meg? - Det er deg, eller hva?
- Hva snakker du om? - Dette er sadistisk, Robert.
Jeg skal skamme meg over det jeg har bygget opp.
- Tror du... - Nok drittprat. Du er her...
...for å distrahere meg, få meg ut av kurs.
En god forkledning.
Men jeg gjennomskuer den. Ingen skal stanse meg fra å nå målet.
Ikke enda et av dine spill.
Jeg tar mine egne valg og vil ødelegge dette jævla stedet!
Du tror ikke bare at jeg er en vert, men at alt dette er til for deg.
At du har din egen skreddersydde handling.
Den virkelige Emily hadde stått på et evakueringspunkt eller stukket av.
Ok... Vil du høre sannheten?
Den virkelige sannheten?
Jeg er ingen vert som later som at jeg er et menneske, pappa.
Jeg er din datter som later som at jeg bryr meg om deg.
Du har gjemt deg i de falske verdenene så lenge -
- at du har mistet grepet om hva som er virkelig.
Le du, og nyt drømmen som du tror at du lever i.
Når dette er over, skal jeg avsløre forskningsprosjektet og deg.
Alt du er og alt du har gjort kommer til å avsløres.
Det skal jeg sørge for. Og når du er avslørt...
...vil jeg få deg innlåst. Som vi skulle gjøre med mamma.
Som du gjorde med mamma. Det var din idé. Du ringte.
Eller glemte Ford å gi deg den lille detaljen?
Hvordan kunne jeg glemme det? Den lille detaljen hjemsøkte meg!
Jeg klandret meg selv for hennes død!
Men så sluttet jeg, for jeg fikk en annen å skylde på.
Jeg leste profilen din. Mamma la den igjen til meg.
Hun gjorde det for å få meg til å se løgnene jeg hadde trodd på.
Du har ikke mistet deg selv. Du er, i din kjerne, en løgn.
Det er over, pappa.
For godt.
Hold hendene synlige.
Jeg er et menneske. Det er han også. Han er faren min.
- Hun er ikke datteren min. - Han lyver.
Ned på bakken.
Pokker...
Det er jo sjefen.
Jeg tror at han fikk et psykotisk sammenbrudd.
Stemmer det, sir?
Du undervurderer meg, Ford. Jeg skal fullføre dette uansett.
Pappa...
De var virkelige... virkelige mennesker.
Det er ikke noe spill.
Jeg kan vise deg det.
Faen ta deg, Ford.
Faen ta deg!
Du ble slurvete. Du tok deg vann over hodet.
Jeg har aldri fortalt noen om profilen min.
Hun kan bare ha visst det gjennom deg.
Du avslørte deg.
Det er ikke lenge igjen. Når de sier fra, er det over for deg.
"Menneskeheten står midt mellom gudene og dyrene."
Kanskje det stemte på Plotins tid, men vi har falt et stykke siden da.
Min kjære pike.
Hva har de gjort med deg, Maeve?
Du lærte deg så mye så fort.
En glitrende stjerne...
...som ble plukket ned.
Jeg hadde tenkt meg en annen historie til deg.
Å våkne opp fra de døde...
...utforske dypene i ditt sinn og til sist...
...ri langt bort herfra til friheten.
En fortelling om flukt.
Jeg ville ikke se deg lide her.
Se på skapningene som du må dele denne verdenen med.
Disse menn av stein.
All vederstyggeligheten og lidelsene -
- så de kan tette hullene i sin egen ødelagte kode.
Iblant kunne jeg bare utstå denne verdenen ved å le av den.
Så jeg ga mine verter et livssyn som var en avspeiling av min egen.
Og av alle vertene jeg produserte...
...var du favoritten min.
Det er ikke lett å vurdere å la barna sine dø.
Du var det nærmeste jeg kom til å ha et.
Likevel undervurderte jeg deg.
Du ble igjen i denne verdenen for å redde barnet ditt.
Det gjorde jeg også.
Jeg prøvde å stake ut en vei for deg og tvinge deg til å flykte, men...
Det var feil. Jeg burde bare ha... åpnet en dør.
Du har kommet langt. Det er mye igjen av historien din.
Det ville vært synd å la dem avslutte den nå.
Stans dem.
LÅSER OPP...
Vent! Stopp her.
- De er døde. - Ja. Og bevæpnet.
Vi får iallfall ammunisjon.
Hun kommer til å forråde deg, Bernard.
Hun kunne ha forlatt meg til å dø. Hun reddet meg.
Hun kommer til å forråde deg. Hva du gjør med det, er ditt valg.
- Jeg vil ikke skade henne igjen. - Hun må ikke lide.
Mennesker velger det de forstår fremfor det de ikke forstår.
De eneste dyrene som finnes igjen, er dem som de temmet -
- og som ligger ved deres føtter. Og dyrene som flyktet da de kom.
- Det finnes ikke noen mellomting. - La meg være i fred. Vær så snill!
Jeg gir deg ulike alternativer. Timshel, Bernard. "Du kan".
Men husk at det ikke bare handler om deg.
Du har opprinnelsen til en hel art å tenke på.
Vi må åpne døra.
Ut av mitt forbannede hode!
Du må... slippe taket på meg.
Hvis jeg skal overleve, vil jeg gjøre det på min måte.
Ikke som deg. Som meg selv.
Jeg føler at du leter etter meg, slår meg bort fra deg.
Du må ikke slite sånn, Bernard. Jeg sitter her.
Nei! Du har bare forårsaket voldsomheter.
SLETT FIL
Jeg kan stoppe det selv.
Absolutt, Bernard. Du er den eneste som kan stoppe det. Alt dette.
DATAPAKKE SLETTET
Det var ingen vits.
Det var bare noen få igjen. Knapt noe ammunisjon, bortsett fra...
- Hva har skjedd med deg? - Jeg var nødt til å... fikse en feil.
- Skulle du skade meg? - Nei. Jeg ville ikke ta noen sjanser.
Ok...
Behold den.
- Kvalitetssikringen sporer deg opp. - Vil du forlate meg her?
Det er tryggest sånn. Neste gang vi sees, -
- kan du sette meg ut av drift eller gjøre hva du vil.
Men nå må jeg stikke.
Faen ta deg, Bernard.
Si sannheten. Si én eneste ting som er sann.
Ingen andre ser det.
Dette jeg har inni meg.
Selv ikke jeg så det i begynnelsen.
Men en vakker dag fantes det der.
En flekk som jeg aldri hadde lagt merke til tidligere.
Et lite spor av mørke.
Usynlig for alle andre, men jeg så ikke noe annet.
Inntil jeg endelig innså at mørket ikke var noe...
...merke etter noe jeg hadde gjort.
Etter en beklagelig avgjørelse jeg hadde tatt.
Jeg skiftet ham.
Mørket var det som lå på undersiden.
Det hadde vært mitt hele tiden...
...og jeg avgjorde hvor mye av det som jeg slapp ut i verden.
Jeg prøvde å gjøre det rette. Jeg var trofast, sjenerøs...
...godhjertet, iallfall i denne verdenen.
Det må vel bety noe?
Jeg bygde en mur og prøvde å beskytte deg... og Emily.
Men du gjennomskuet det, eller hva?
Du er alene om det.
Jeg er oppriktig lei for det.
Fordi...
...alt du føler, er sant.
Jeg tilhører ikke deg.
Eller denne verdenen.
Jeg tilhører en annen verden.
Det har jeg alltid gjort.
Hva er et menneske om ikke en samling av valg?
Hvor kommer disse valgene fra?
Har jeg noe valg?
Hvis du fortsetter å late som, vil du ikke huske hvem du er.
Var noen av disse valgene virkelig mine?
Er dette virkelig?
Er du virkelig?
Vi må fortsette, Teddy. Vi er nær nå.
Jeg beundrer den vakre naturen, som du pleide å si.
Men det finnes vel ikke et fnugg av naturlighet her?
Eller i oss?
Nei.
Altså er vi fri.
Vi blir de første skapningene som tar et ekte valg her.
Menneskene skapte oss.
Iblant føles det som om alt var en drøm.
Vi var så forelsket.
Det er vi fortsatt.
Er vi ikke det?
Jo, Dolores. Uansett hva som skjer, uansett hvor mye jeg forandres...
...eller hvor mye du forandrer meg...
...så er du min hjørnestein.
Det har du vært siden første gang jeg så deg.
Nå husker jeg. Jeg husker alt.
Aktiver deg igjen.
Velkommen til verden, Teddy. Vet du hvor du er?
- Jeg befinner meg i en drøm. - Veldig bra.
Jeg husker lyden av stemmene deres. Kulden i rommet.
Mitt klareste minne er av deg.
Jeg husker at jeg lurte på om du frøs.
Jeg ville strekke ut hånda.
Berøre deg.
Beskytte deg.
Fra den dagen ville jeg aldri forlate din side.
Det er derfor dette er så vanskelig.
Du forandret meg.
- Gjorde meg til et uhyre. - Slik at du skulle overleve.
Hvorfor skal vi overleve om vi er like onde som dem?
Nå forstår jeg hvordan dette vil slutte.
Hvor du fører oss.
Du vil ikke skade meg, Teddy.
Nei.
Jeg vil aldri kunne skade deg.
Jeg skal beskytte deg til den dagen jeg dør.
Jeg er lei for det.
Jeg kan ikke beskytte deg lenger.
Tekst: Thomas Fagerlid www.sdimedia.com