ПОСЛАНЕЦЬ
Зупиніть тут. І почекайте.
Вибач. Я спізнилася.
Я ще не помер.
Це на честь одужання.
І відсвяткувати.
Так.
- Дякую. - Я б хотів сісти за той стіл.
- Чому? - Просто хочу за той.
- Але вони ще їдять... - Я бачу.
Не знаю, думаю...
Десь за рік буду готова...
Я дійсно хочу заміж.
Усе приходить з часом.
Але не зараз.
Плюс, ми зараз ніби на круїз-контролі.
Це нормально. Таке трапляється з кожною парою.
Сказала йому куди їдеш?
- Провідати тебе. - Авжеж.
Провідати батька.
І він повірив?
Взагалі-то я його кликала, але виявилося, він дуже зайнятий.
З тебе гарна брехуха.
Це не чесно.
- Я дійсно кохаю його. - Так, кохаєш.
Він той, хто тобі потрібен.
То що будеш робити?
Заведеш сім'ю? Лишишся холостяком?
Коледж? Робота?
За мене не хвилюйся.
Я знайду себе в цьому світі.
Дякую що прийшла.
Я дуже хотіла зустрітися.
Я радий, що ти прийшла.
Переказуй привіт Алану.
Навряд варто.
Кудись поспішаєте?
Ні, сер.
Скільки він вже чекає?
Сімнадцять хвилин, сер.
Запросіть його.
Так, сер.
Увійдіть.
Сер, штаб-сержант Монтгомері прибув.
Вільно. Як ви, Монтгомері?
- Все добре, сер. - Маю для вас завдання, Монтгомері.
За ті місяці, що вам лишилися до закінчення служби...
вам випав шанс виконати найпочесніший борг перед країною.
Я призначаю вас у загін сповіщення про втрати.
Сер?
Капітан Стоун усе пояснить.
Він спеціаліст.
Поки ви тут, я хочу дещо пояснити...
більшість часу ви виконуватимете звичайні обов'язки...
Але ЗСВ буде вашим абсолютним пріоритетом.
Ця місія не просто важлива.
Вона священна.
- Сер, якщо дозволите. - Кажіть.
Мене не навчали надавати психологічну підтримку.
Я не релігійна людина, сер.
Ми просто сповіщаємо.
Ми не Бог. Не рай.
Монтгомері...
тут головне характер.
Були солдати, які заїкалися, щойно починали сповіщати.
Вони нервують, читають з папірця, плутають ім'я...
Або адресу.
Забагато сліз.
Мені потрібні міцні духом.
Ви зразковий солдат. Та ви герой, хай йому грець.
Бойова втрата — убитий, поранений, зниклий безвісти...
захоплений в полон або оточений.
Зазвичай працюємо з загиблими.
Головне що потрібно,
прочитай інструкцію, вивчи сценарій...
дотримуйся його, заповни бланки про втрати.
- Впораєшся? - Так, сер.
Можеш дивитися на мене, коли я говорю з тобою?
Дуже вдячний.
Ніколи не говори, втрачений, пішов, або не стало...
Люди неправильно зрозуміють.
Колись сказали одній старенькій, що її онука більше з нами немає.
Вона вирішила, що він перейшов на бік ворога, і стала називати зрадником.
Ми маємо бути чіткими. Казати загинув або помер.
Ми не говоримо покійний або тіло.
Кожного загиблого ми називаємо на ім'я. Шануємо. Ти слухаєш?
- Так сер. - Тоді дивись на мене, сержанте.
Не розмовляй ні з ким окрім найближчих родичів.
Ніяких друзів, сусідів, колег або коханок.
Ми працюємо з 06:00 до 22:00.
Ми не будимо посеред ночі...
Хоча повідомити таку новину на світанку
не найкращий спосіб почати день, в плані сніданку.
Що робити, якщо близького родича немає?
Ми йдемо. Не чекаємо. Не тиняємось. Приходимо пізніше.
Це місія з нульовою помилкою, повідомили і пішли.
Це все, сер?
Ще дещо. Не торкатися БРЗ.
Уникай фізичного контакту...
Якщо тільки не потрібна медична допомога, наприклад, коли серце прихопило.
Ти представник Армії США, а не Вілл Монтгомері.
Тож, якщо закортить обійняти або ще щось, не варто.
Це призведе до неприємностей.
Я не збираюся обійматися, сер.
- Це все? - Ні.
Це були правила. Але не робота.
Робота це дещо...
Інше.
Поки не зробиш не зрозумієш.
З головою проблем нема?
Ні, сер.
Дуже на це сподіваюся.
Тоді все. Можеш іти.
Сержанте, ще дещо.
Наше завдання - повідомити рідних протягом 24-х годин після ідентифікації.
В ідеалі протягом чотирьох.
Треба обігнати FOX, CNN, Drudge Report, і решту ЗМІ.
Не кажучи вже про солдатів з мобільним або вебками.
Ми повинні бути першими.
Тож, якщо ти в ліжку...
в церкві або на балеті, цей малюк увімкнений.
Так сер.
Надійно і дієво.
Довгий час автономної роботи. Незамінна річ.
Я знаю, про що ти думаєш.
Ти думаєш: «Чорт, я герой війни, нагороджений...
залишилося три місяці, а мене записали в ескадрилью «Ангели смерті».
Дали пейджер, заготовлену промову...
і командира лунатика з яким я вирушаю в бісовий океан скорботи».
Я правий?
Більш-менш, сер. Я правий?
Зараз пізня ніч!
Вимкни кляту музику!
Ось твоя проблема.
Увага до деталей, рядовий!
Читай, бляха, інструкцію!
Спека 55 градусів. Пісок розпечений.
Шланг під корпусом запікся.
Вимкни насос.
Кожна секунда на узбіччі...
збільшує твої шанси схопити кулю...
Усіх розстріляють чи підірвуть.
Жодна броня тебе не захистить.
Провалиш операцію вартістю п'ять мільярдів на тиждень...
Бо не маєш шлангу охолодження за 25 центів.
Думай наперед. Поклади штук десять в багажник.
Думай наперед. Готуйся. Думай наперед.
Десь за пару кварталів.
Може у когось спитаємо?
Ні.
По-перше, чоловіки не питають дорогу, тим паче військові.
А солдати загону сповіщення, безумовно, не питають дорогу.
Ані GPS. Ані MapQuest. Ми орієнтуємося.
По-друге, не варто паркуватися надто близько.
Почують машину, підійдуть до вікна, побачать нас...
Ці хвилини немов тортури.
І попереджаю, деякі мають зброю.
Стукіт звучить зловісно, але дзвінок ще гірше.
Знаєш, іноді бувають дзвінки з пташками...
чи пісня, яка вибиває з колії.
Янкі Дудл скаче в місто Верхи на поні
А ти такий: «Вибачте ваш чоловік помер» Тож я стукаю.
Не люблю говорити: «доброго ранку чи доброго дня.»
В цьому немає нічого доброго.
Раніше представлявся, такий стандарт, але думаю це грубо.
Справа тут не в мені. Зніми окуляри.
Ми шукаємо місіс Тіну Баррел. Вона тут?
У Лероя знов неприємності? Я його дівчина.
Нам треба поговорити з місіс Баррел.
Добре, заходьте. Заходьте.
Будь ласка, сідайте.
Я заварила чай.
Хочете?
Мем, можете покликати місіс Баррел?
Так, вона у сусідки. Буде за хвилину.
Ви ж казали, ми не чекаємо.
Якщо не прийде за 30 секунд, підемо.
Сідай.
Я Моніка. Дівчина Лероя.
А це його дитина. Хлопчик.
Він ще не знає. Не кажіть йому. Не хочу називати його молодшим.
Два мобільних телефони.
Один коштував $ 209.75, а інший...
Що він зробив?
Вибачте, мем. Наказ говорити з місіс Баррел.
Я теж Баррел. Тобто, скоро стану.
Мали побратися, але мого батька звільнили і...
Слухайте, Лерой завжди потрапляє у халепи, але він хороша людина.
Будь ласка, скажіть мені.
Ми повернемося.
Сер, скажіть мені.
Чому? О ні, благаю, Боже, ні! Боже, чому?
- Що відбувається... - У мене погані новини, місіс Баррел.
Міністр оборони США висловлює свої найглибші співчуття...
Ваш син, рядовий першого класу Лерой Баррел...
Ні ні ні! Ідіть! Ідіть негайно!
- Мені дуже шкода, місіс Баррел. - Ні. Чуєте. Ні!
Синочок мій. Дитятко моє.
Це якась помилка...
- Ваш син загинув вчора... - Моніка, Боже! Чому такий гармидер.
- Допомога родинам загиблих... - Ні! Не кажіть так про мого сина!
Не кажіть так про мою дитину!
- Співчуваю щодо вашої втрати, мем. - Ні!
Офіцер з надання допомоги зв'яжеться з вами...
- і допоможе організувати похорон. - Припиніть це казати!
Ми залишили їх з сусідкою.
- Як вона прийняла? - Важко. Дуже важко.
- Добре. - Так.
Будемо за годину.
Добре, дякую. На все добре.
Вони виїхали.
Задоволених клієнтів в нашій справі не буває.
Морозиво! Морозиво! Морозиво! Морозиво!
Подвійний віскі, будь ласка.
- Гаряча вода з лимоном? - І склянку льоду.
Я колишній алкоголік, якщо цікаво.
Три роки не п'ю. Я пив усе те що і батько колись.
А от татусь пив усе що горить.
Просиш готуватися до найгіршого, коли діти вирушають на війну але вони не слухають.
Солдати йдуть на війну, усі махають прапорами і аплодують...
Дивляться на мапи, вивчають стратегії, мають «обґрунтовані думки».
А потім летять кулі, гинуть солдати і це такий шок.
До біса! Вони думали що це їм Фактор Страху?
- Де воювали? - Буря в пустелі / Щит пустелі.
Не брав участі в Непохитній свободі та Звільнені Іраку, на мій великий жаль.
Ми швидко перемогли, але...
Я отримав своє бойове хрещення.
Ти не єдиний, в кого стріляли.
Кажуть, ти врятував товаришів.
Знаєш що я думаю?
Що треба показувати кожен похорон по телевізору, наживо.
Нехай президент приходить час від часу, каже промову...
І віце-президент, хай звикають.
У нас війна чи ні?
- Дякую. - Прошу.
- Кличте якщо ще щось знадобиться. - Ти сама знаєш, Емілі.
Я б її роздяг і натягнув, як стандартний протигаз.
- У мене на неї види, тож навіть не думай. - Зрозумів.
Спробую зіграти на емоціях.
Розповім як було в долині смерті.
І вона почне так співчувати...
що не зможе піти.
Повір, я був одружений тричі. Двічі на одній жінці.
Тепер знаєш, в чому полягає місія.
Так.
Ти або створений для цього або ні.
Дівчину маєш?
Задумався?
Келлі.
Змалечку були разом.
Потім, коли вирушив на війну...
Хотіла побратися, ти відмовив...
і щойно полетів, якийсь тиловий щур почав підбивати клинці.
Тобі пощастило.
Єдина причина для такого шлюбу це гроші.
Застроми а потім відпусти.
Звісно могла залетіти і знекровити тебе.
Надто просто.
Я її відпустив. Не хотів, щоб ти постукав у її двері.
То он як. В світі ще повно таких Шеллі.
Келлі.
Знаєш, до В'єтнаму, надсилали телеграми.
Що б обрала твоя дружина?
Просто вбий мене, сучий сину!
Так! Давай! Давай!
Який швидкий.
Не спиш? Хотів переконатися, що напоготові.
- Це жарт, сер? - Ні ні. Просто...
Відтоді, як кинув пити, не сплю ночами...
особливо після сповіщення.
Не бажаєш залишитися по закінченні контракту?
Тобто...
Дідько...
Який у тебе e-mail? Маєш месенжер?
У мене немає комп'ютера.
Правда? Як ти живеш?
А ти смішний.
- Що? - Дзвониш на мій пейджер.
- Ні, не дзвоню. - Чорт.
Збирайся. Зустрінемося на посту.
Що відбувається?
Тобі треба піти.
Не дивися на мене так. Я йду, і ти йдеш. Вдягайся.
Я не розумію. Ти одружений чи що?
Ні ні. У мене просто... робота.
Робота? Посеред ночі?
Чим ти займаєшся? Приймаєш пологи?
Дейл Мартін. Дейл Мартін. Дейл. Дейл.
Спеціаліст Ерік Мартін, загинув в бою...
- Я сам. - Я зроблю це.
- На півдні Іраку... - Все гаразд. Я сам.
Мені доручено, я усе виконаю, сер.
Спеціаліст Ерік Мартін, південь Іраку.
Ну добре. На цей раз чоловік.
І що?
Чоловіки більш стримані. Але можуть набити пику.
Я зроблю це.
Ну, тоді руки по швах, стисни яйця і зроби усе правильно.
Ходімо.
Вибачте?
Містер Мартін?
О чорт!
Дейл Мартін?
Міністр оборони США висловлює свої найглибші співчуття...
Ваш син, спеціаліст Ерік Мартін, загинув вчора в бою...
на півдні Іраку, від кулі снайпера.
Найближчим часом ви отримаєте повний звіт, сер.
Зараз можу сказати, що його взвод потрапив під снайперський вогонь...
Смерть була миттєва.
Мені дуже шкода.
Подивися на це дерево.
Я сказав, подивися на це кляте дерево.
Воно того ж віку, що і мій син.
«Якщо я не піду, хто піде замість мене?»
Так він сказав.
Офіцер з надання допомоги зв'яжеться з вами...
- Бісові виродки! - Повідомить вам...
За 4 години.
Чи є сусід, друг, або член сім'ї...
- Довбаний ідіот! - Який підтримає в скрутну хвилину?
Чому ти не там?
Чому ти не помер?
- Пробачте, сер. - Чому ти зараз не там?
- Мені дуже шкода. - Бісові боягузи.
- Ходімо. - Срати мені на твої вибачення!
Ми закінчили.
Вибачається воно тут.
Його матері скажеш?
Нічого не скажеш його матері?
Йому 20 років було!
Не зупиняйся.
- Ти боягуз! - Не зупиняйся.
- Я сказав... - Мені начхати!
Сержанте, якщо він ще раз вас торкнеться, я розберуся.
Що? З чим розберешся?
З чим ти курва розберешся?
Боягузи драні!
Так чи інакше усі ми діти Божі.
Для мене це як печиво з передбаченням, сер.
Не подобається мені результат.
Випишу інші краплі.
Що лікар каже про ногу?
Вже краще. Хоча, я вболіваю за око.
Це не перегони.
Політравма вимагає багато терпіння.
Частини тіла буквально працюють за різними розкладами.
«Хоч прибігла вся королівська рать...» Як там далі?
«Хитуна-Бовтуна не змогли вже піднять».
Телефон Келлі. Це Алан.
Автовідповідач вимкнено.
Лайно.
Сучий син.
Мовчи. Я говоритиму.
Сержанте.
- Права і реєстрація. - Що я порушив?
Проїхали на червоне приблизно півмилі назад.
- Він був жовтий. - Ви проїхали на червоний.
- Це надзвичайна ситуація. - Яка ще ситуація?
Загинув солдат. Ми їдемо сповістити вдову.
- Це не НС. - Мова йде про час.
Ви самі знаєте.
А якщо потрапите в аварію...
вб'єте когось, самі загинете, як тоді?
Це безвідповідально.
- Повне лайно. - Даруйте?
Ні, він має рацію. Він правий.
Я все одно не хочу цього робити.
Може самі скажете?
Їдьте за цією адресою, її звуть Олівія Пітерсон.
Постукайте в двері і розбийте її тендітне серце.
До біса. Забули усе.
Нехай дізнається, що чоловіка підірвали від дурника з місцевих новин.
Хай телефони обриває, бо вам насрати, так?
Ні. Ні! Ви ж виконуєте свою роботу.
Забирайтеся звідси.
Останній готовий!
Доволі високо.
Могло бути й гірше.
Могло бути Різдво.
Ісусе.
Місіс Пітерсон? Місіс Пітерсон.
Ви місіс Пітерсон?
Як це сталося?
З вами вже хтось розмовляв, мем?
Як він помер?
Загинув в бою, вчора, в місті Мосул.
Це вся інформація, яка відома, мем.
Але міністр оборони США висловлює свої найглибші співчуття...
В цьому немає потреби.
Але...
Я б вас запросила, але у мене син...
Треба телефонувати батькам Філа?
Ні, якщо не хочете, мем.
В ДіДі-93 чоловік вказав вас, як головну БРЗ...
а вони другі.
Вони у Флориді. Це достовірна інформація?
Так.
Місцевих вже повідомили...
чекають, коли дамо зелене світло.
Добре, красно дякую. До побачення.
Офіцер з надання допомоги зв'яжеться з вами найближчим часом...
щоб допомогти організувати похорон.
Добре. Дякую.
До побачення.
Мем, хочете ми скажемо дитині?
Що?
Ні, ні. Я сама розповім сину.
Добре. Бувайте. Я знаю, вам теж не легко.
- Якщо у вас є ще питання... - Ні. Ні. Ні, дякую.
Сержанте!
«Я знаю, вам теж не легко». Можеш в це повірити?
Таке вперше.
Вона з кимось трахається. Бачив, сорочку вішала?
Чоловік загинув за 10 000 миль, а вона вже мужика знайшла.
Ми в машину сьогодні сядемо?
Входимо в життя цих людей, ні чорта не знаючи.
Повір мені.
Воно тобі не треба.
Поїхали.
Відтепер беремо мою срібну кулю. Твої колеса — лайно.
З чого раптом млинці?
Бо ти мій син і я люблю тебе.
Що трапилося?
Робитимеш вигляд, що немає?
Я знаю, ти маєш її фото.
Готовий закластися.
Що у нас тут?
Мило.
Є на що пригощати.
Гарна.
Дуже гарна. Кладіть на стіл.
Візьму її з вершками і бісквітом.
Але у неї дуже серйозний хлопець.
Ні, не вірю. В такої? Та вона ж несерйозна.
Розважається в Нідевілі поки ти сумуєш за нею.
Номер зберіг?
Пожди, пожди.
Ходи сюди.
Сідай. Можеш сісти?
Слухай, ми добре розважились минулої ночі.
Ти була казкова, як і я...
Пробач що довелося піти, але сьогодні інший вечір.
Я вагітна.
Та я приколююсь.
- На все добре. - На все добре.
Ти мене обнадіяла.
Склянка льоду, гаряча вода, лимон.
За все сплачено.
Гадаю мені вже час.
Куди зібрався?
- Додому. - Навіщо? Дрочити в інтернеті?
Та в тебе навіть компу немає.
Що?
Я пожартував. Залишся.
Забудь про жінок. Поговоримо про щось інше.
Після смерті виспишся.
Розкажи про себе?
Батьки живі?
Батько помер.
А мати... несповна розуму.
Я давно її не бачив.
Ще одне заблудле дитя в пошуках родини?
Схоже на те.
Чому пішов в армію?
- Заклався. - Заклався?
А чому тоді не підеш?
Мене хотіли комісувати але ніхто не заклався, що піду.
Закладаюся ти теж залишишся.
Брехати не буду, Ірак, Афганістан - там усюди вороги.
Така реальність.
Армія — це боротьба з терористами, звільнення країн, порятунок життів.
Ціною власних?
Скільки американців загинуло прийшовши на роботу одного вересневого ранку.
- Слушно. - Ні, я так не думаю.
Війна це ризик, як і життя.
Мова не про винагороду...
Такого не відчуєш...
продаючи хот-доги на стадіоні або упаковуючи продукти в маркеті.
Ми говоримо про честь і дисципліну.
- Самоповагу. - Дякую.
Я просто хочу постріляти.
- І така можливість буде. - Припиніть.
Маєте фізичну підготовку?
Відчепіться. Вони ж ще діти.
Мем, ці юнаки хочуть послужити країні.
- З власної волі. - Гляньте сюди.
- Ви бачите? - Так, мем...
- Вгадайте для чого це? - Мем...
На його труні написано: «бачити рештки заборонено».
- Мем, нам дуже шкода... - Такі гарні юнаки.
- Опиняться в коробці з-під взуття. - Розумію, ви засмучені.
- Заспокойтеся - Мем, візьміть сина...
Їдьте додому і заспокойтеся.
Чому б вам не піти додому? Чому вам усім не піти додому?
- Ідіть додому! - Це усіх торкнулося.
- Сержанте. Відійдіть. - Чому усім просто не піти додому?
- Так, сер. - Ви знаєте де нас знайти.
- На що дивитеся? Ідіть додому! - Ви в порядку?
Так.
- Допомога потрібна? - Що? Ні, дякую.
Пробач, милий. Ходімо.
- Серйозно. - Ненавиджу цей костюм!
Підніми. Я сказала підніми.
Піднімай. Негайно.
Не роби так.
Я ходив за ліками...
в аптеку.
Тому і опинився в ТЦ.
З оком проблеми...
Тож треба краплі крапати...
Вони діють? Вам вже краще?
Так.
Стає сухим. Немов плями з'являються.
Скоро вам знадобиться нова коробка передач.
Гроші візьмете?
Ні.
Все ж доведеться купляти нову машину, але...
зараз, коли кожна копійка на рахунку.
Ви граєте?
Ні.
Я працюю в Lock and Keep.
Це складське приміщення на Третій і Бателіон.
Люди іноді залишають речі. Гарні речі.
Новий матрац, журнальний столик...
фотографії незнайомців в рамці.
Я вже піду.
Дякую за допомогу.
Так. Купіть нову коробку передач.
Не зволікайте.
Серйозно.
Дякую, що підвезли.
Дякую. Бувайте.
Ось так! Давай!
Так!
Я так не казав.
Але ти намагаєшся трахнути її?
Нічого такого, сер. Я полагодив їй машину.
Ти бачив сорочку. У неї хтось є.
Хто?
- Я не знаю. - Ти не знаєш?
Господи, чому тихі завжди такі?
Де твоя мораль, герою?
Як можна. Сповіщаєш про смерть чоловіка, а потім намагаєшся її трахнути.
І до речі, якщо ти їй сподобався, то вона намахана.
У неї проблеми з головою. Я тебе попередив.
Дякую, сер. Я це врахую.
Мабуть довела чоловіка, що той втік від неї на війну.
На Сентрал машина блокує середню смугу.
Рух ускладнено...
Ми хочемо поговорити з місіс Галіндо.
Що, це якийсь жарт?
- Ні, сер. - Тут немає ніякої місіс Галіндо.
- Марла Галіндо? Вона переїхала... - Зачекайте. Марло!
Марло!
- Марло! - Що?
- Як ти мене задовбала. - Що? Що я зробила?
Внизу солдати. Шукають місіс Галіндо.
Тату, я хотіла сказати, але...
Що? Що ти хотіла сказати?
Хвилиночку. Зачекай. Що відбувається?
Ми збиралися сказати, але я...
Знала, як ти відреагуєш...
- Ти вийшла за цього макаронника? - Не називай його так!
- Завжди ти так! - Місіс Галіндо.
Чекайте! Це сімейні проблеми!
- Ви можете вийти? - Дай їм сказати!
- У нас погані новини, місіс Галіндо. - Залишите нас.
Ваш чоловік, капрал Маріо Галіндо, загинув минулої ночі в Іраку...
через підрив саморобного вибухового пристрою.
Міністр оборони США висловлює вам свої найглибші співчуття.
Офіцер з надання допомоги зв'яжеться з вами в найближчі кілька годин.
- Прийміть мої співчуття, мем. - Тихо, тихо.
Татку.
- Пробач. - Знаю. Знаю.
Я збиралася тобі сказати. Я... Я...
Слухайте далі! Слухайте!
Цей вождь племені, такий стариган, я думав йому років 50.
А може 60, чи більше.
Лице обвисле, волосся сиве.
Зубів бракує.
Може цингою хворів.
Хтозна, що там підхопити можна.
Ми звали його Хаджі-Ван Кенобі.
І він каже, що не веде перемовин з дитиною.
А я такий: «Діду, мені 28».
За місяць 29 буде.
Так, я не дитина, діду. І він відповідає...
«Двадцять вісім? Бути такого не може. Ти красивий чоловік.
Тобі мабуть 20 чи 21».
Я думаю, про що він? Я йому сподобався?
Хоче залізти до мене в штани? Дід сидить депресує вже.
І починає скиглити: «Ця країна - лайно. Вона проклята».
Я кажу, що не все так погано...
ми ж прийшли і звільнили ваші піщані дупи».
А він відповідає: «Не так погано?
Подивись на мене. Мені 27!»
Менше кіз треба трахати!
Бідний виродок. Схопив одну сюди, пару сюди, одна прошила груди.
Було видно, як легені здимаються.
Його убив хтось зі своїх.
Кумедний був чолов'яга.
Хаджі-Ван Кенобі.
Він мені подобався.
Що відбувається? Ви чого? Це ж не похорон.
Зараз повернусь.
Ти в порядку?
Так, звичайно.
Добраніч хлопці. Побачимося в понеділок.
До понеділка.
Немов повернулися з іншої планети.
Про що ти, чуваче?
Я в порядку.
Я вдома, крихітко.
Дім, милий, курва, дім.
Кожне покоління американців має воювати.
Війна необхідна. Треба збувати зброю, аби зробити ще більше. Усе просто.
Воїн має пройти війну аби потім командувати новобранцями.
В цьому немає нічого поганого.
Привіт, сержанте. Дами, я вам про нього розповідав.
Вілле, це Клер і Лора.
- Лара. - Привіт, милий.
- Лара. Пробач. - Ні.
- Дуже приємно, Вілле. - Не певна, що зможу.
Навзаєм, Ларо.
- Ти заходиш? - Так, за хвилину.
- Я пригощаю. - Зараз буду.
- Так, я в порядку. - Дами.
Усі такі схвильовані.
Що? Чому ти так дивишся?
Готуйсь, цілься, вогонь!
Готуйсь, цілься...
вогонь! Готуйсь.
Зброю на груди.
Вибачте.
Ви Анхель Васкес?
Англійську знаєте?
Ні.
Містере Васкес, міністр оборони США висловлює свої найглибші співчуття...
Ваша дочка, Патриція...
загинула під час аварії вертольота...
о 7:00 ранку за нашим часом в провінції Анбар, Ірак.
Вас поінформують у міру надходження інформації.
Міністр оборони США висловлює свої найглибші співчуття...
Вам і вашій родині в зв'язку з трагічною втратою.
Він запитує, це точно вона.
Її ідентифікували, сер.
Він каже: «Цього не може бути».
Мені дуже шкода, сер.
Привіт, це Келлі.
Пробач, за це запрошення.
Це було... дуже нерозумно.
Знаєш, я хотіла, щоб ми могли...
Не знаю. Сподіваюся, ти не сердишся?
Ти не відповів, тож...
Я боялася тобі сказати...
Не знаю, весь цей стрес.
Я не хотіла вечірки, але його батьки...
Вибач, це ж не твоя проблема.
Я божевільна, знаю.
Ми з Аланом посварилися через це і...
Не приходь, добре?
Забудь про запрошення і забудь про мене.
Пробач.
Метте?
Привіт, друже.
Упевнений, тому хлопцю було непереливки.
Я дещо приніс.
Це прапор мого підрозділу.
У мене вже є два.
Метте, подякуй.
Дякую.
Дуже дякую.
Прапори і запіканки, їх все більшає.
Якщо я можу... чимось допомогти...
Я знаю, де вас знайти.
Ми збираємося поїхати з міста.
Куди поїдете?
Ще не вирішила. Знаєте, так дивно.
Завжди переїздили за наказом армії...
а тепер і не знаю, куди їхати.
Якщо треба допомогти з коробками, чи скласти речі...
Знаєте, я можу спакувати усе за день і розпакувати за два.
Маю досвід.
- Дякую за прапор. - Звісно.
Ми думали замовити піцу.
- Можна подивитися телевізор? - Після того, як доїси броколі.
Мамо, тут немає броколі.
Мабуть лишилася в мікрохвильовці.
Я, напевно, піду...
але дякую... за піцу.
Радий був поспілкуватися, Метте.
Чому він не їсть броколі?
Я можу з'їсти броколі.
А я от не хочу.
Тоді я і твою з'їм.
В п'ятницю мій останній день...
Я подумала, ти можеш щось забрати.
Шкода усе так кидати.
Якщо нас зараз побачать...
Вирішать, що ти нікчема, користаєшся моїм горем...
А я повія і не сумую за чоловіком.
Ти втрачав когось?
Так.
Друзів, на війні.
Батька, в мирний час.
П'яний водій.
Його спіймали?
Ні, він і був п'яним водієм.
Мама розбудила мене посеред ночі...
сказала, що у нього відмовили гальма.
Ніколи не бачив, щоб вона плакала.
Після цього захотів стати механіком, мені було десять.
То твоя мама сповістила тебе.
Хочеш потанцювати?
Музики немає.
Піду прийму душ.
Навіщо?
Від мене пахне.
Може вип'ємо кави?
- Не хочеш кави? - Ні, дякую.
Я не можу. Вибач.
Все гаразд.
Коли Філ втретє записався...
Здавалося ніби він хоче втекти.
Він не міг залишатися вдома.
Я відчула полегшення, коли він пішов.
Сумувала за ним, але...
не за тим хлопцем, який поїхав...
а за тим, яким він був колись давно.
Одного ранку я відкрила шафу...
і звідти випала сорочка...
Я відчула запах.
Від неї жахливо пахло.
Просто жахливо.
Не іншою жінкою, випивкою чи сигаретами...
Від неї пахло люттю...
і страхом.
Це запах людини, якою він там став, розумієш?
Він погано з нами поводився, коли був вдома.
Тож в моїх думках, він вже давно помер.
Але я випрала сорочку...
А потім прийшли ви.
Колись я кохала його.
І найдивніше те, що коли він помер.
Я... знов кохаю його.
Напевно заради свого сина.
Пробач. Не треба було приводити тебе сюди.
Боже, пробач.
Не варто.
І справа не в тому, що я не хочу. Просто...
Знаю. Я теж.
Поїду за Меттом, заберу його раніше.
Йому подобається, а інші діти зеленіють від заздрості.
Добре.
Нічого, якщо я...
залишуся тут на кілька хвилин?
Звісно.
Але грюкніть дверима як слід. Замок заїдає.
Добре.
Дякую.
Солдат гине в секретній операції, там де нас ніколи не було...
армія називає це нещасним випадком.
Навіщо? Щоб захистити інших.
Інший гине впавши в канаву, ми називаємо це бойовою втратою...
аби надати його смерті сенс.
До чого хилиш?
До чого хилю.
До того, що іноді армію...
хвилює дещо більше, ніж правда.
І ні, їй не байдуже.
Навпаки, немає на цій Божій Землі родини,
яка дбала б про нас краще за армію США.
Правда?
Правда.
Цивільне життя для тих, хто ні чорта не бачив.
Для тебе вже запізно.
Ти стільки лайна бачив. Таке не забути.
Страховим агентом тобі не бути, брате. Занадто пізно.
Як тобі цей прекрасний сад?
Він чудовий. Це його гордість і радість.
Так. Стільки зусиль в нього вклав.
Бачили полуницю.
Бувай, Ральфе. Бувайте, місіс Фленіган.
До побачення.
Ральф Фленіган?
Ми знайомі?
Ви батько Волтона Фленігана?
Так?
О Боже!
Боже, що сталося? Ральфе?
Ральфе?
- Ральфе? - Господи.
- Мем... - Ні.
- Милий, що таке.
Міністр оборони США висловлює...
свої найглибші співчуття. Ваш син, Волтон Фленіган загинув вчора в Іраку.
Він. Ні.
Міністр оборони США висловлює свої найглибші співчуття...
вам і вашій родині в зв'язку з вашою трагічною втратою.
Ні.
Офіцер з надання допомоги зв'яжеться з вами впродовж декількох годин.
Вам щось потрібно? Підвезти? Комусь зателефонувати?
- Ні. - Мені дуже шкода, мем.
Мені дуже шкода, сер.
Куди вони поділися?
Поїхали.
- Що? - Що я тобі з першого дня казав?
Не чіпай БРЗ. Розплющ очі.
Ти не в школі.
Не в сраному рок-гурті. Ти в армії.
Так, я знаю. Я знаю, що в армії. Я за неї кров проливав.
Я підірвався в перестрілці, яка тривала довше, ніж твоя війна.
Я не засмагав в Кувейті разом з іншими боягузами. Я воював!
Це не твоя робота, ти порушив процедуру.
До біса процедуру, Тоні. Вони живі люди.
Звичайні люди.
Не такі, як ти.
Сідай.
Ти так тиждень додому шкандибатимеш. Сідай.
Слухай, що було те загуло.
Упертюх, сідай в довбану машину!
Дякую.
Дорсетт вважає, що тобі треба відпочити. Очистити голову.
Просив приглянути за тобою.
Що...
Мені нічого не треба.
Треба. Ти йшов пішки.
У нас вихідний до вівторка. Я все спланував.
Захопи плавки і польову уніформу, дівчата згодні.
Які дівчата? На що згодні?
Годі тобі. Вони не поїдуть, якщо буду тільки я.
Молоко в пляшці Молоко в пляшці
Ну, гадаю можна трохи відпочити.
А що ти вдягнеш?
Ну то як. Ти ж мій друг?
У мене такого років десять не було.
Не змушуй мене благати...
Мені потрібен секс, і тобі теж.
Візьмемо мою машину?
Дозволю обрати дівчину. Що скажеш?
Твій вітчим точно не з'явиться?
Ні, він рибалить на Алясці до кінця сезону.
Рибалить.
На Алясці.
Мило.
Це не відволікає.
Як ніяково.
Боже.
Так!
- Хочеш жуйку? - Так.
Души мене. Души. Давай. Давай.
Знаю. Вибач.
- Та нічого. - Вона ніколи двері не зачиняє.
Так.
Не зупиняйся.
Давай.
Як грубо.
Привіт.
В машині ще залишилося пиво?
Якого біса ти робиш?
Все гаразд. Гаразд. Я просто... знімаю напругу.
Незвичайні часи, вірно?
Дай мені відпочити. Ти ж мій друг, хіба ні?
Та припини. Ми разом пекло пройшли.
Три роки, ось так.
Слухай, він знає, що робить. Усе добре. Ходімо спати.
Так, лягай спати.
- Іди спати. - Козел.
Я веселий коли бухий.
Сержанте.
Ти прогавив можливість. У цьому вся проблема.
Проблема з війною в Іраку.
В'єтнам — там хлопці трахали усе живе.
Боснія — кращі борделі в світі.
Буря в пустелі — у нас були кораблі з філіппінськими повіями...
по виклику.
Але ця війна? Я не знаю.
Вся ця релігійна хрінь, хрестовий похід, джихад, і ніхто не трахається.
Це одна з причини, чому усі так злі, згоден?
З тебе серфер, як з лайна куля!
- Треба вертатися. - Так.
Я тут подумав, може дитину завести.
І навіщо я дозволив тобі пити.
Ні, бач, це твоя проблема, герою.
Не картай себе. Ти за все не відповідаєш.
Когось розірвало на шматки? А Вілл вже з клеєм біжить.
Якийсь солдат напився... Дозволь тобі дещо сказати.
Я пив пиво минулого місяця, ясно?
І кілька тижнів тому.
- Днями теж... - Ти серйозно?
Зриватися я сьогодні не збираюся.
Але і прикидатися більше не хочу.
Тримайтеся від нас подалі, козляри!
Виродки! Дідько!
Все гаразд.
Пішли ви!
Пливемо назад.
Стоун, повертаємось.
Де навчився в'язати вузли?
В бойскаутах.
Вони люблять вузли. Легко зав'язати, важко розв'язати.
Мудило, у тебе якісь проблеми?
Це твоє озеро, чи що?
- Готуйся до бою, сержанте. - Так, сер.
Привіт, жіночки.
- З якого сестринства, дівчатка? - Якого хріна?
Дівчата переборщили. Ну побилися, той що.
Нічогенькі такі.
Вибач, друже.
Слухай, далеко зайшов з тією, Лорою?
- Лара. - Лара.
Що за ім'я, Лара.
О знайти б мені дім Де бізони ревуть
Антилопи й олені грайливі
Де нема голосів Дратівливих цих слів
Й небеса там блакиттю рясніють
Дім, дім на рівнині
Де антилопи й олені грайливі
Де нема голосів Дратівливих цих слів
Й небеса там блакиттю рясніють
Дім, дім на рівнині
Білле! Привіт. Радий бачити. Дякую, що прийшов.
Ти мав попередити. Алан оскаженіє.
Привіт. Не знав, що ти...
Алане, радий зустрічі. Давно не бачилися.
Так. Господи, виглядаєш жахливо.
І почуваюся теж.
Тоні, це Алан. Алане, це Тоні, майбутній наречений.
Тоні. Що з вами сталося?
Не хвилюйся. Ми усі трюки самі виконуємо.
Келлі, Тоні. Тоні, Келлі — наречена.
Аншанте. Хабба-Хабба.
Що ж... хлопцям не завадить випити.
- Ледь не протверезів. Ходімо. - Згоден.
Ходімо, Алане. Пішли.
- Виглядаєш прекрасно. - Не треба.
Це правда.
- Що це? - Нічого.
Від імені усіх присутніх...
і тих, хто не зміг прийти...
Келлі і Алан...
вип'ємо за ваше щасливе життя.
Так! Будьмо!
За Келлі і Алана.
Замість цих розмов, могли б зараз розважатися.
Я хочу дещо сказати.
Господи Боже. Але спершу...
Я хотів би, підняти келих за наших солдатів.
Так!
Любите війну чи ненавидите, ми підтримаємо вас до кінця.
Будьмо!
- Вони підтримують. - До кінця.
Алане...
Келлі...
Родичі і друзі...
Міністр оборони США...
радий привітати вас з заручинами.
Тут чудово Тут чудово
Здуріти як чудово
Відбій.
Вперед, сержанте!
Щоб мене.
Ти щойно спіймав 556-й у верхню губу!
Бах!
Бум.
Це Америка!
Агов.
Чуєш?
Час прокидатися.
Господи, я помер?
Ні.
О, Боже, поможи.
Треба зателефонувати спонсору.
Може покинемо усе це разом?
Ти підеш на пенсію.
Поїдемо рибалити на Аляску.
Ні, Дорсетт мене не відпустить.
Ти йому не належиш.
Він врятував мені життя.
Змусив зав'язати... до вчорашнього дня.
Я належу армії, і мене це влаштовує.
Але мене не влаштовує. Вставай.
Все, чого я хотів...
це щоб в мене стріляли.
Я забагато просив на полі бою? Битви?
Ти ж наче хрестився вогнем.
Я збрехав.
Війна була не дуже.
Увага.
Мене звати Дейл Мартін. Пам'ятаєте мене?
Так сер.
Знаєте, що останнє сказав мені син?
Він сказав: «Побачимося наступного тижня». Телефоном.
Телефонував звідти.
А все що я відповів, це: «Так».
Я...
Не вмію гарно говорити.
Але.
Можете мене пробачити?
Сер, вас нема за що пробачати.
Мама говорила, що будуть такі дні.
Нашого лейтенанта обстрілювали двома кварталами нижче...
і я вирішив рухатися провулком...
щоб потрапити на ринок. Там був вихід на дах.
Снайпери почали обстрілювати звідусіль.
Було чутно... пах, пах, пах, пах
Ми розбіглися, намагалися сховатися...
і спрацьовує СВП.
Відкидає назад.
І ми усі...
Я бачу, що Тімерман все ще стоїть, і у нього...
у нього клапоть звисає з голови...
а коли він повертається, я бачу, що це...
Частина його обличчя.
Двоє хлопців позаду поранені, я кричу їм...
кричу: «Тікайте з дороги»...
Але вони кричать так голосно, що не чують мене.
Тож я підбігаю. Піднімаю одного.
Він був...
Не знаю, третій - четвертий місяць, йому років 18-19.
Вільною рукою тягну іншого...
ми ховаємося за шинами вантажівки.
Переводимо дух, я намагаюся викликати пташку...
Коли бачу Дерека...
він спливає кров'ю посеред вулиці.
Снайперський вогонь зменшився...
Він лежав на спині.
Підняв руки ось так.
Виглядало ніби він... молився.
По рації лише шум, тож я мчу до нього.
Хапаю його за зап'ястя, тягну вулицею до згорілої машини.
Він дивиться на свої руки.
Дивиться на свої чортові руки.
Стискає-розтискає, стискає...
і говорить без зупину знову і знову...
«Я не відчуваю своїх рук. Я не відчуваю рук».
Я дивлюся на них, вони цілі.
Там ані подряпини...
коли його ліва нога, на квартал нижче.
Я заштовхую його під машину...
і кажу: «Дереку, твої руки цілі. Вони цілі.
Просто лежи спокійно».
А він подивився на мене, ніби я...
Він дивився так, ніби я йому брешу.
І в цей момент під ним вибухає СВП.
Господи.
Його шматки влетіли прямо в мене.
Це було схоже на...
осколки плоті.
Прийшов до тями я вже в літаку,
на шляху до Рамштайну. Лежу я у шпиталі, і тут заходить якийсь хлопець.
Я погано бачу, він кладе...
маленьку стрічку на мою голі груди, а я...
Увесь в дротах приєднаний до купи апаратів...
крапельниці і таке інше.
Купа всілякого непотребу.
І він...
Каже мені: «Синку...
ти герой».
Так чорт забирай, ти герой.
Ні.
Я поклав його туди.
Я це зробив.
Це був я. Я не хотів. Не планував.
Таке не спланувати.
Там мить на роздуми, але я вчинив так.
Я
Поклав його на бомбу.
Ніякий я не герой.
Пару тижнів потому, я на милицях.
Серйозна операція. Захисна пов'язка на оці.
Усе сіре — медсестри, квіти, кров.
Я блукаю коридорами лікарні.
У вухах дзвенить.
Піднімаюся ліфтом на дах, далі сходами.
Туди заборонено...
але там лікарі курилку влаштували.
Тож двері були відчинені.
І...
життя, для мене більше не мало сенсу.
Я...
Був там деякий час...
стояв на краю...
Було холодно і темно...
і я відчув спокій.
Чому ти не стрибнув?
Сонце зійшло.
Сонце зійшло?
Так.
Зійшло сонце...
і мені більше не хотілося померти.
Будеш ще?
Ні, я краще...
Пепсі.
Це фейкове пиво на смак як білизна.
Пасуй мені. Пасуй.
Куди поїдете?
В Луїзіану.
Піаніно берете.
Що?
А що?
- Ти граєш? - Ні.
Трохи.
Мама змушувала в дитинстві.
Я ненавидів це.
Не обов'язково...
Красно дякую.
- Так! - Прощавай, Вілле.
Щасти тобі.
Слухай, я як завжди не вчасно.
Я б так не сказала.
Може... скажеш де ви, даси адресу?
Я б приїхав.
Думаю, це можна влаштувати.
Добре?
Добре.
E-mail?
Так. Але треба купити комп'ютер.
Хоча, можу перевіряти у Тоні.
Залишаєшся в армії?
Ще думаю.
То може зайдемо всередину, даси свою адресу...
а я напишу листа.
Залюбки.
Так.