ЗА МОТИВАМИ РОМАНІВ АЙЗЕКА АЗІМОВА
ФУНДАЦІЯ
Глушник Повелителя тіней.
Ви за мною стежите?
Я завжди стежу за тим, що мене цікавить.
І я не питатиму, як це у вас опинилося.
Але я хочу знати, як ви дізналися про коридори для слуг.
Це ті самі коридори, що були за часів моєї служби при Ґоссамерському дворі.
Мм. Знання про ці коридори – державна таємниця.
Ви б про них не пам'ятали.
Я контролював стирання ваших спогадів перед поверненням додому.
Хмарний Домініон винайшов спосіб відновлювати спогади.
Я пам'ятаю все про час, який тут провела. Усе.
Я думав, ми одне одному довіряємо.
Ні. Це ви думали, що я вам довіряю.
Чого б мені розкривати вам наші державні таємниці?
Щоб вас вразити?
Те, що вам відомо про ці коридори, робить з вас підозрювану
в замаху на вбивство мого брата.
Навряд. Цей шлюб вигідний Домініону.
Я б не ставила його під загрозу.
Що ж. Тоді залишається одне питання: що ви робите в покоях Демерзел?
Леді Демерзел чітко дала зрозуміти, що вона – загроза королеві.
Ні.
Ні. Демерзел – єдина свого роду рідня Імперії.
Де вона взялася, Присмерку?
Вона завжди тут буде, як і завжди була.
Час неоднозначності минув, старий друже.
Демерзел – робот.
Останній уцілілий робот у галактиці, але – служниця Імперії.
Яке її справжнє призначення?
Вона завжди тут буде, як і завжди була.
Ви щойно промовили саме ці слова.
Хтось навіяв вам цю думку, Присмерку?
Ви себе чуєте?
Ви так само запрограмовані, як Демерзел.
Вона завжди тут буде, як і завжди була.
Вона завжди тут буде,
як і завжди була. Вона…
Мені це знайомо.
Дизайн її скриньки з інструментами. Вісім планет.
Дуже довго роботи й люди жили поряд в абсолютній згоді.
Та коли думаєш про це тепер, здається, що того, що сталося, було не уникнути.
Люди були з ними жорстокі.
Зрештою вони стали людяніші, ніж ми були за всю свою історію.
Роботи зрозуміли своє становище, і…
Подивіться на цю частину. Різко виділені лінії…
Вони прагнули лише визнання їх особистостями.
А коли їм відмовили, вони почали вбивати.
Імператор Бенефосс загинув від рук робота.
Перший закон роботехніки вдалося обійти,
хоч це вважалося неможливим.
Перше порушення стало іскрою, що розпалило війни.
Роботів проти роботів.
Роботів проти людей.
Урешті-решт ми перемогли й роботів знищили.
Усіх, крім вашого.
Вона завжди тут буде, як і завжди була.
Чому ви повторюєте це знову й знову?
Я не знаю. Не знаю.
Щоразу, як намагаюся згадати – в голові порожнеча.
Якщо ви не пам'ятаєте, як у вас опинилася найдовіреніша радниця,
хтозна, чого ще бракує.
Домініон може відновити будь-чиї спогади. Навіть ваші.
Прошу, дайте мені витягти цю вату з вашої голови.
Дивно.
Фарби не рухаються.
Фарби активуються при наближенні глядача, а ми стоїмо тут, тож…
Усе має рухатися.
Вибачте, Імперіє. Ваша присутність потрібна на страті.
Посланці Селдона з Фундації в багряних шатах.
День наказав транслювати страту на всю галактику.
ІҐНІС
Де Салвор?
Ми її добре сховали.
Вона з'ясувала, що я вбила Гарі.
Прошу, не вдавай, що нічого не знаєш.
Поговорімо відверто.
Ти знала, що Гарі вмер, з миті, коли це сталося.
Ти ж відчула, як він тоне. Так?
Я відчула, як вода наповнює мої легені.
Я все відчула.
Чому? Чому ви це зробили?
Мені жаль, Ґаал.
Але подумай от про що.
Ти відчуваєш страждання на відстані.
Це вказує на те, яка ти сильна.
А те, що ти приховала правду не лише від Салвор, а й від мене…
Гарі – тягар, якого треба позбутися. І я думала, ти зробиш це заради Салвор.
Але відчула, що ти до нього прив'язана,
а в мене обмаль часу, тож я зробила найважчу роботу.
Я хочу побачити Салвор. Негайно.
Це неможливо.
Чому?
Бо насправді ти не тут.
Салвор, ти мене чуєш?
Не чує.
Що це? Чому я тут?
Бачиш ці тарілки над головою?
Це прилади, запрограмовані глушити твій психічний тон.
Проведеш тут певний час – і твій захист не витримає.
Я відчуваю, що ти з останніх сил тримаєш оборону.
Ти дуже не хочеш, щоб я щось побачила.
Бо це щось – моє.
Уже не надовго, дитя.
Уже час.
Вмикайте.
Клеон!
Багато хто з вас пам'ятає Гарі Селдона, палкого революціонера.
Понад сто років тому Імперія проявила милосердя
й вигнала Селдона з послідовниками на Термінус.
І як вони прийняли цей дарунок?
Із вдячністю?
Якби ж то.
Селдонові вигнанці уклали союз з Анакреоном і Феспісом –
світами терористів, які вбили
сто мільйонів громадян Трантора.
Та в них вистачило нахабства відправити сюди послів.
Ці посудини, сповнені Селдонового зухвальства.
Друзі, Імперія завжди буде великодушною.
Але не плутайте великодушність зі слабкістю.
Комір Тифона.
Реліквія моїх пращурів. Вишукана конструкція.
Ефективний інструмент відплати.
У цей момент імперський флот оточує Термінус.
Селдонові фанатики скоро зрозуміють, що не мають пристанища
ні там, ні деінде в Імперії.
У цей день – той самий день, коли ми повісили терористів Зоряного моста –
ще двох спіткає подібна доля.
Полі Верісоф, Високий клірик Церкви Селдона.
І Константа – донька тих, хто завдав нам такої прикрості.
Хто помре перший?
Клірик чи дівчина?
Може, дамо обрати майбутній імператриці?
Королево Сарет.
Ні?
Не розтягуймо страждань бідної дівчини.
Константо, пробач.
Я не знав, що все так обернеться.
Я, святий брат Фундації, віддаюся
на волю Галактичного духа.
-Хай мої очі… -Це що, молитва?
…що є очима Духа…
Чи є бог-покровитель убивць справжнім богом?
Хай мої очі, що є очима духа, дивляться лише в майбутнє,
цим Духом пророковане.
Хай моє серце, що є серцем Духа,
б'ється в унісон з величним ритмом Духа.
Проведи мене крізь темряву, і разом ми скоротимо її еру.
-Проведи мене крізь темряву. -Проведи мене крізь темряву.
Проведи мене крізь темряву.
-Імперіє! -Що?
Це що, шепіт-корабель?
Вибачте, друзі. Усікновення голів скасовано.
Гобер Меллоу.
Цей дурень оголосив війну замість нас.
Чорт. Я знав, що це він. Знав, ще до того, як побачив його пику.
Він тут.
Константо!
Хтось його бачить? Де він?
Сарет!
Сарет.
Ціль утрачено.
Дай мені встати.
Вашу ауру пошкоджено гравітаційним імпульсом корабля.
Злізь з мене!
-Константо! Де Полі? -Не знаю.
Тікайте!
Молодець, Бекі! Швидше, ходімо.
Бекі!
Ходімо.
Зупиніть їх!
Тут є два тумблери. Не знаю, який перемикати.
Доведеться обрати один. Заплющ очі
і, якщо щось впаде, знай, що я тобі дуже вдячна.
За те, що я тебе вбив?
За те, що врятував.
Гаразд.
Як ти нас знайшов?
Ти серйозно? Уся галактика знає, де ви.
Увага. Помічено ворожий корабель.
Треба негайно стрибати.
АВТОПІЛОТ УВІМК.
Схоже, я знайшов революціонера, якого ти шукав.
Думаєш, що це мали бути ми?
Ні. Наш корабель завеликий для того балкона.
Однак, Меллоу дещо довів.
Те, що Імперія вразлива.
Тут ми в безпеці.
Ти говориш про безпеку, коли палац і досі палає.
І коли вже почнуть працювати ці кляті наноботи?
-Почнуть. -День!
Світи дивляться на нас. Мусимо діяти швидко й рішучо.
Ти сміявся з мене, Брате Присмерк. Казав, що Селдон – казка про привида.
Дитяча вигадка.
Що?
Ти хочеш, щоб я вибачився? Це – військова агресія!
Ми мусимо відповісти так само.
Війна? Яка війна?
Якщо дійде до насилля, ми їх просто винищимо.
Ні. Краще я з ними поговорю.
-Що? -Я лечу на Термінус.
Краще залишіться тут, щоб люди бачили, що нічого не змінилося.
І вчинити так само, як мій брат? Ні.
Я не боюся змін. Ті шепіт-кораблі належать нам.
Як і та планета. Я лечу!
Оце точно вигадка дитини.
-Не будь дурнем! -День висловив свою думку.
Ти маєш рацію. Надто довго твоя імперія втрачала кров і зорі.
Настав час перев'язати рану дужими руками.
-А весілля? -Зачекає.
Я полечу. Подивлюся в очі привиду Селдона.
І поверну те, що належить нам.
Моїм тобі весільним подарунком буде планета.
Брате Світанок, до мого повернення ти правитимеш Трантором.
Захищай її.
Захищатиму.
Готуйте мій шатл. Приведіть Високого клірика. Він теж летить.
І приготуйте Рубікон.
Так, Імперіє.
Клеони розвалюються.
І я вклинюся між шматками.
Я знаю, що роблю.
Справді? Помста рідко передбачає романтичні пригоди.
Я знаю, що ти бачилася зі Світанком у теплостоках.
Я завойовую його довіру. Настроюю його проти них.
Ти трахаєшся з ним. Чи от-от трахнешся.
А ти – вже. З Присмерком.
-Ти його любиш. -А ти любиш Присмерка.
Це не має значення. Я не заручена з імператором.
-Що він зробить, коли дізнається? -Мені байдуже!
Ти мусиш дбати про все.
Ми зараз далеко від Хмарного Домініону, та ти мусиш думати про нього.
Подумай про свій народ. Про любий дім.
Імперія карає за найдрібніші провини.
Так, ти зазнала жахливої втрати.
Але можеш втратити значно більше.
Щойно ти вийдеш за Дня, можеш обходитися з ним, як забажаєш.
Дружина чи вдова – все одно імператриця.
Та поки що ти мусиш контролювати емоції.
Ру, я тебе слухаю.
І я дуже тебе ціную.
Але я – твоя королева. І рішення прийматиму я.
Так, Ваша милість.
Ваша воля – моя воля.
Це так мене вб'є Теллем?
Зрячі не вбивають зрячих.
Надіюся, це значить, що Ґаал жива.
Її готують до столу.
Якого столу?
Я не повинен тобі казати, але це – велика честь.
Мені не подобається, як це звучить. Я…
Тут діється щось дуже лихе.
Це через них. Вони глушать твій тон.
Ясно. Отже, я в тюрмі не лише фізично, а й ментально.
Як вони працюють? Що значать ці цифри?
Я не розбираюся в цифрах.
Я теж.
Якби ж Гарі був тут.
Жаль, що з ним таке сталося.
Він був неповноцінний, та тобі все одно подобався.
Він не був неповноцінний, Йосія.
Він був геній. І він точно зрозумів би, як ці штуки…
Їм потрібне Світло, Салвор.
Воно на «Старці».
Воно інше на вигляд. Знайди його, захисти. Захисти Ґаал. Ти їй потрібна.
Йосіє, стіл, до якого поведуть Ґаал – де він?
У палаці. Отам. Але ж ти – тут.
Я щось придумаю. Іди.
І хай що ти робиш – намагайся про це забути.
Здається, в іншого Селдона є другий екземпляр Світла.
Насправді, Світло лише одне, й воно є в нас обох.
У двох місцях.
Зазирнути в нього – наче зазирнути в його руку.
Покажи Сховище.
Салвор Гардін?
Гарі Селдон.
Чому ти тут?
Я – не тут.
Не фізично.
Мій розум наче проскочив крізь чорний вхід.
Це те Світло, яке ти забрала, коли полетіла з Термінуса?
Так. Це воно.
То воно функціонує, як квантовий портал, що переносить у Сховище?
Це має сенс.
Це – єдина квантова система, що існує в стані суперпозиції.
Як я раніше не здогадався? Я ж створив цю штуку.
-Не ви. -Не я. Це риторичне питання.
Можна стверджувати, що її створив не я.
Що я – копія себе, яку сконструював конструктор. Так само, як Світло.
Тож я міг не дати доступу до цих знань
цій копії себе. Але чому?
Чому перед смертю я приховав цю корисну інформацію від єдиної копії…
Я не єдина копія. Чи не так?
Інший сказав тобі, що Світло на таке здатне?
Я не знаю, чи можу…
Я не повинен цього знати.
Отже, є інший я.
Яка його мета? Я тут, щоб сприяти розвитку Фундації.
Нащо морочитися й творити запасну копію, наче…
О, це дуже розумно.
Друга Фундація.
Та якщо інший я має інформацію, якої я не маю,
і якщо дивитися на це, як на один великий експеримент, бо так і є,
тоді ця Фундація – контрольна група.
Ми не знаємо всього. Ми – ліва рука, яка не відає, що робить права.
Чорт. Я – ліва рука.
Але це не пояснює твоєї тут появи.
-Нам потрібна ваша допомога. -Нам?
Мені, Ґаал і…
Не кажи більше нічого, бо зіпсуєш розрахунки.
Мені начхати на розрахунки. Ґаал у небезпеці.
Це оточення.
Тут сотні імперських виродків. Ми – легка мішень.
Ні, якщо ввімкнемо режим тиші.
«Дух» створили для шпигування.
Ми достатньо далеко,
і наш гравітаційний слід можуть не помітити.
Гадаєш, вона вижила?
Пророк захистить її.
Константа – його вірна служниця. Він її убезпечить.
Думав, я прийшов сюди помолитися.
Та, мабуть, не для цього.
Я знаю, що ти там, у своєму чортовому офісі.
Вона полетіла на Трантор заради тебе.
Чому?
Їй було, що запропонувати світу, крім життя.
Не думав, що ти вийдеш.
Я перед тобою в боргу.
Я дивився пряму трансляцію з Трантора.
-Вона жива? -Я не знаю.
Багато людей присвятили своє життя ідеї, що ти знаєш усе.
Коли вона теж почала про це думати, я посадив її на коліна
й сказав: «Обирай будь-яку роботу на Термінусі: мою, будь-яку іншу.
Але пообіцяй…
Пообіцяй, що не обереш священицькі шати».
Не хотів, щоб вона стала однією з твоїх жебрачок,
з тих, кого ти обдурив.
Я говорив з нею лише хвилину, та не схоже, що її легко обдурити.
Хай там як,
-я надіюся, що вона жива. -Константа була хороша!
І вона вірила в тебе.
А їй хотіли за це зітнути голову.
Ти цінуєш історію,
та тобі байдуже до людей, що її проживають.
Я не можу враховувати долі окремих людей…
чи передбачати їх.
Але я їх бачу. Справді.
Я дуже добре їх бачу.
Психоісторія створена з їхніх спогадів.
їхніх рішень,
їхніх історій.
Усі, хто жив на світі, створили її.
Трильйони рішень.
Більше.
Розумієш, усі вони мають значення.
Скажи, що вона виживе – і я тобі повірю.
Якби ти мені вірив, обрав би священицькі шати.
Що нам робити, докторе?
Найважче, що можна робити.
Чекати.
Імперія сказав, тебе відправили до космітів?
Так. Селдон сподівався, що вони перейдуть на наш бік.
Хотів, щоб я став ножем. Певно не знав, який я тупий.
Співчуваю через Бекі.
Мені жаль, що…
я не зміг урятувати Полі.
Це через нього я приєдналася до Церкви.
Через нього багато людей прийняли Селдонові ідеї.
Ця іскра тліла в ньому понад сто років.
А потім він зневірився.
Я бачила, як це сталося…
та не могла йому допомогти.
Я був жахливим учнем Церкви.
Пам'ятаю одну проповідь. Притчу.
Про те, що жити – це наче збирати коштовності в сумку.
Зрештою,
краще, щоб сумка була не повна, а порожня, тому що…
ти все роздав.
Так.
Він віддав усе мені.
Наближаємося до Рубікона.
Високий клірику. Що ви тепер думаєте про свою місію?
Думаю, вам ніяково, коли на вас
так пильно дивиться Імперія.
Я бачив Гарі Селдона.
Я звик до слави.
О-о, Селдон.
Мабуть, він має харизму, якої ми не розгледіли.
Головна особливість вчення Церкви Галактичного духу – те, що воно дієве.
Ми його прикрасили,
та його суть – наука.
Так.
Суворість ученого.
Усі його діти обожнюють цю суворість.
Я ж кажу: ми її прикрашаємо.
Він передбачає війну.
Фундації та Імперії.
Це – військовий корабель. Схоже, в цьому він мав рацію.
Це буде його Друга криза.
Мабуть, я буду єдиним свідком обох.
Крім, у певному розумінні, Селдона.
І мене…
в певному розумінні.
Селдон стверджує, що переможе Імперію, попри всі очікування.
Наче кам'яне яйце, що розбиває тарілку – в старій казці.
Але у своїх передбаченнях він виходить з того, що ми нічого не знаємо. Так?
Ми з тобою можемо все змінити, бо знаємо, що передбачено. Правда ж?
Я вірю у Фундацію.
Дивіться, як суворість тане, наче цукерка.
Розумієш, Полі…
ти думаєш, що ви лише користуєтеся методами релігії,
та якщо вже стаєш на коліна й молишся,
потім важко встати на ноги й думати.
У справжньому світі, клірику, панує природний порядок.
Нема такого яйця, яке переживе ядерний вибух.
Наглядачі люблять повторювати старий вислів.
«Насилля – останній прихисток нездар».
Як глибоко.
Певно, тут ви маєте рацію.
І тепер я в тюрмі…
Я не повинен цього знати. Менталіки, телепати. Мені не можна цього знати.
Але ж ви слухаєте. Отже, допоможете.
Вони от-от зроблять з Ґаал щось жахливе, а я не можу допомогти.
Ці тарілки заважають мені думати.
Я сподівалася, що ви навчите мене, як їх вимкнути.
Тарілки.
Опиши мені їх.
Ні. Краще – покажи.
Якщо ти бачиш мене тут, я можу бачити тебе там.
Неймовірно.
Так. Проблеми через них.
Вони тебе зчитують.
Мозкові сенсори.
Вони генерують хвилі, які не збігаються з хвилями твого мозку.
Ці хвилі стикаються й знищують одна одну.
Допоможете їх вимкнути?
Я можу зробити ще краще.
Чуєш цей…
звук?
Це дисонуючі звуки, що заважають тобі зосередитися.
Упевнений, ми можемо перенастроїти частоту звуку, щоб руйнувати скелі.
Давайте.
-Дякую, докторе Селдон. -Прошу, Салвор Гардін.
Зачекайте! Друга криза. Вона вже почалася?
Ти – завжди Наглядачка.
Зараз положення невизначене.
Але ж Термінус виживе, так?
Гобер Меллоу.
Ґаал каже, він «проткне шкуру Імперії».
Не треба було мені цього казати.
Можете цього не використовувати.
Якщо я це використаю, можливо, все зміниться.
Сторонній.
Не дозволяй, щоб мораль заважала тобі чинити правильно.
Удачі, Наглядачко.
Якщо ліва рука не може натиснути на чашу терезів…
нащо тоді ця рука?
ГОБЕР
Гобер Меллоу!
Приведіть Гобера Меллоу!
ГОБЕР МЕЛЛОУ
Шукаю вино з Локрі. Добре було б ушанувати ним Полі.
«Дбай про тіло – й дух буде у формі».
Цього Полі ніколи не вдавалося.
То локрійського вина не вип'ємо?
Ми тут вразливі.
Стрибнемо – й флот дізнається про нашу присутність.
Треба скористатися моментом.
Ти маєш на увазі…
Секс.
-Ти проти сексу? -Не категорично.
-Боїшся, що це вб'є мого батька? -Сермака?
Ні. Це був би навіть плюс.
То знімай штани.
Ага. Гаразд.
Я не знала, що спочатку: роздягтися чи цілуватися.
Мені здалося, що ефективніше – роздягтися.
Так. Це було ефективно.
Ти нервуєшся.
Ні.
-Соромишся свого тіла? -Ні.
Може… Щось не функціонує?
Ні.
Ми помінялися місцями. Це справедливо. Так?
День полетів з планети.
Це найкраща можливість поновити наше слідство.
Ну що?
Вип'ємо тепер локрійського вина?
Ти так і не вгадав мого імені.
Та нехай.
Пообіцяймо завжди відвідувати страти одне одного.
Наше перше побачення – твоя страта.
Друге – моя.
Добре. Домовилися.
А тепер – вино.
«Піднесення духу», відбій.
Вас затримано іменем Імперії.
-Він нас бачить? -Так. І чує.
Гобере, твій зап'ясток.
Містере Меллоу, Брате.
Не намагайтеся стрибнути. Двигуни деактивовано.
Ми пришвартуємось і обіцяємо, що в нас на борту вам буде зручно.
Ти шукала відповідей. Думаю, ми знайшли їх тут.
У це відхилення від норми хтось заклав таємне послання.
Але нові хромофарби активують старі,
і це бачить лише старий майстр.
Хтось вважає, що вік несе занепад,
Але є й переваги в досвіді, накопиченому за довше життя.
Де ми?
-Ти прийшла. -Аякже.
Те, як я підтримала Дня в тронній залі –
то була вистава.
Ти ж це розумієш?
-Він вважає, що володіє мною. -Не володіє.
Я думав про те, що ти запропонувала.
Я лише про це й думаю.
Ось. Ця штучка.
Її він у нас не відніме.
Ти впевнений?
Я ніколи в житті не бачив цих сходів.
Навряд чи й День бачив.
Цікаво, чи хоч один з нас їх бачив.
Дивне відчуття.
Яке?
Наче я чужий у власному домі.
Ти в нормі, Ґаал?
Думаю, з тобою все добре.
Отак. Дозволь.
Пам'ятаєш, як я розповідала, що мене помилково вважали богинею,
коли я була мала?
Мене так старанно захищали, що мені здавалося, наче я в тюрмі.
Я часто сиділа на кришталевій платформі на найвищому священному дереві,
сама-самісінька.
Іноді дні тяглися безкінечно довго.
Коли я побачила, що моя шкіра
стала м'якою й зморшкуватою, як на гнилому фрукті, я була шокована.
Я постарішала.
Я подумала, що це несправедливо:
моє життя майже закінчилося, а я так і не встигла пожити.
І тоді я побачила дитину.
Маленьку дівчинку, якою колись була і я.
Усі сили пішли в мене на те, щоб перемістити свідомість у її тіло.
Я боялася, що застрягну між тілами,
що мене розчавить між ними, як між човном і причалом.
Я тренувалася цілий рік.
Мене це дуже лякало, але я не відмовилася від наміру.
Стрибок крізь повітря в розум іншої людини.
Вона стала моїм другим втіленням.
Хто? Та дівчинка, яку ти нам показувала?
Її батьки дуже пишалися.
І наша релігія оновилася завдяки цьому маленькому чуду.
І кожні шістдесят чи сімдесят років,
коли моє тіло починало чахнути,
я обирала нову дитину.
З кожним втіленням мої сили росли.
Скоро я вже могла зазирати в голови всіх, хто був поряд.
Читати їхні думки. Контролювати їх.
І якось я почала чути голоси з інших світів.
І чула й твій голос, Ґаал.
Він лунав з Синнакса понад століття тому.
Блискучий розум, що не хотів тонути.
Це я навіяла тобі думку
-про втечу. -Що?
Вона сама в мене виникла.
-Я вирішила Абраксас… -Тепер це не має значення.
Ми всі опинилися там, де нам місце.
Що вона з вами зробила?
-Допоможіть. -Я роблю це заради них.
Щойно твоя сила стане моєю, я зможу захистити своїх людей.
А що станеться зі мною?
Деякий час ти будеш зі мною.
Я кілька років чула думки тої дівчинки,
вони лунали, наче голос з дна колодязя,
й щодня ставали все тихішими, поки я перестала їх чути взагалі.
Але я завжди дослухаюся: чи не почую її,
як я завжди слухатиму, чи не почую тебе.
У нас був один дуже старий інструмент,
який змінював мозкові сигнали.
Можна сказати, змінював думки людей.
Ці свистки – його залишки.
Самі по собі вони безпечні.
Ми використовуємо їх, щоб навчати дітей знезголошенню.
Та якщо вони зазвучать одночасно,
ти не зможеш противитися.
Ці пластини настроять нас на одну хвилю.
Допоможіть!
Прошу, скажіть їй…
Нам не можна тут залишатися, Світанку.
Я не можу дозволити Дню виростити наше дитя.
Думав, що можу, але…
Що як День умре? Він залишив головним тебе.
-Вони оживлять іншого клона. -Тоді ми знищимо експонетів.
Якщо не залишиться клонів, які б його замінили…
ми будемо вільні.
Ні, вони…
Вони не просто клітини й тканини. Це…
мої брати.
І навіть якби я на це пішов,
Демерзел не дозволила б.
Вона повинна захищати генетичну династію.
Так вона запрограмована.
Але хто запрограмував Демерзел?
Термінус чекає.
Це моя доля, Демерзел.
Де ми?
Хай де ми є,
Демерзел дуже старалася, щоб про це місце не дізналися.
Я завжди вважав, що ми автономні.
Що ми – чисте продовження Клеона І. Що Демерзел нам служить.
Та насправді, може, Демерзел служить лише йому.
Присмерк мав рацію.
Ми смикали за надто багато ниток.
Думаю, це небезпечно.
Для нього чи для мене.
Думаю, і для Дня це небезпечно.
Ви всі – маріонетки. Тепер це очевидно.
Ти хотів знати, де взялася Демерзел.
Цю залу чим тільки не вважали.
Та спершу вона була тюрмою.
Вітаю, Клеоне XVI.
Я часто думав про те, що ти бачиш, коли решта нас спить.
Про все, що ми пропускаємо.
Про думки, які не полишають тебе.
Тюрма для кого?
Ви троє не маєте реальної влади.
Справжня спадкоємиця Клеона – Демерзел.
Вона його єдина імператриця.
Переклад субтитрів: Анастасія Черевко