HOBIT
Milý Frodo,
Jednou ses mě zeptal, jestli jsem ti o svém dobrodružství řekl úplně vše.
Zatímco mohu upřímně říct, že jsem ti ho vyprávěl podle pravdy,
tak jsem ti ho možná neřekl celý.
Už jsem starý, Frodo.
Nejsem stejný hobit jako kdysi.
Myslím,
že je načase, aby ses dozvěděl,
co se tehdy skutečně stalo.
Vše to začalo před mnoha lety.
V zemi daleko na východě,
kterou už v dnešním světě nenajdeš.
Bylo v ní město Důl.
Široko daleko proslulé svými trhy. Byla zde hojnost vína a ovoce.
Poklidné a prosperující město.
Toto město leželo před branami největšího království Středozemě.
Před Ereborem.
Před baštou Thróra, krále pod Horou,
nejmocnějšího vládce trpaslíků.
Thrór vládl tvrdou rukou,
nikdy nepochyboval, že jeho rod vymře, neboť pokračoval jeho synem
a vnukem.
Frodo, Erebor.
Krása této pevnosti postavené hluboko v Hoře byla legendární.
Jeho bohatství spočívá v zemi.
V drahokamech dobývaných ze skal a ve slojích zlata,
jež jako řeky prostupují kámen.
Zručnost trpaslíků byla nedostižná.
Z diamantů, rubínů a safírů
vyráběli předměty nevšední krásy.
Vždy se pouštěli hlouběji a hlouběji.
A tam ho našli.
Srdce Hory.
Arcikam.
Thrór ho považoval za královský klenot.
Považoval to za znamení, že jeho právo vládnout je božského původu.
Všichni mu vzdávali hold.
Dokonce i velký elfský král Thranduil.
Ale dny míru a hojnosti neměly trvat dlouho.
Dny byly čím dál nevlídnější
a noci se stávaly bezesnými.
Thrórova láska ke zlatu přerostla v šílenství.
V nemoc, která v něm začala růst.
Byla to nemoc mysli.
A kde se rozmůže nemoc,
tam přijde neštěstí.
Napřed slyšeli hukot, jako když se od severu žene uragán.
Sosny na Hoře v té vichřici praštěly a praskaly.
Baline, trubte na poplach.
Povolejte stráže! Hned!
-Co je to? -Drak.
Drak!
Byl to ohnivý drak ze severu.
Šmak se přihnal.
Toho dne zbytečně zemřelo tolik lidí,
protože mu na světě lidí vůbec nezáleželo.
Jeho zrak se upínal k jinému cíli.
Neboť draci zbožňují zlato temnou a divokou vášní.
Připravte se!
Ne.
Pojď.
Erebor byl ztracen,
neboť drak bude svůj poklad střežit, dokud bude živ.
Utíkejte!
Pomozte nám!
Thranduil nechtěl životy svého druhu proti hněvu draka riskovat.
Elfové toho dne nepomohli.
A od té doby už nikdy.
Trpaslíci z Ereboru přišli o svou vlast a putovali pustinou.
Kdysi mocný národ byl teď ponížen.
Mladý princ trpaslíků bral každou práci, kterou v lidských osadách dostal.
Avšak navždy si pamatoval na dým nad Horou za svitu měsíce,
stromy hořící jako pochodně,
neboť na obloze viděl dračí oheň
a město, které lehlo popelem.
Nikdy neodpustil
a nikdy nezapomněl.
A v tu chvíli, můj milý Frodo, do toho všeho vstupuju já.
Náhoda, čarodějova vůle a osud rozhodly,
že se stanu tohoto příběhu součástí.
Vše začalo...
Vše začalo tak, jak bys mohl očekávat.
V jedné noře žil hobit.
Nebyla to žádná špinavá nora plná červů a odporného zápachu.
Byla to hobití nora.
To znamená dobré jídlo,
dobré srdce
a všechno pohodlí domova.
Děkuji ti.
Co je to?
To je osobní. Dej své špinavé pracky pryč.
Ještě to není hotové.
-Připravené na co? -Na čtení.
Co je proboha tohle?
Odpovědi na pozvánky na dýchánek.
Propána krále. To už je dnes?
Všichni svou účast potvrdili. Až na Pytlíky ze Sáčkova.
-Chtějí, abys je pozval osobně. -To je jim podobné.
-Jen přes mou mrtvolu. -To by jim asi moc nevadilo.
-Myslí si, že tu máš chodby plné zlata. -Byla ho jedna truhlička a ani ne plná.
A pořád je cítit zlobry.
Co to proboha děláš?
Bezpečnostní opatření.
-Jednou jsem ji nachytal s mým stříbrem. -Koho?
Lobélii Pytlíkovou ze Sáčkova.
Všechny mé lžíce měla nacpané v kapsách.
Hrozná žena.
Dohlédni na ni, až tu já...
Až tu...
Až tu co?
O nic nejde.
O nic.
Víš, strýčku, někteří hobiti si o tobě začínají povídat.
-Myslí si, že se z tebe stal podivín. -Podivín?
-Nespolečenský. -Já a nespolečenský? Nesmysl.
Buď tak hodný a dej to na branku.
Zákaz vstupu, pokud se to netýká oslavy.
-Myslíš, že přijde? -Kdo?
Gandalf.
Možnost předvést svůj ohňostroj si nenechá ujít.
-Ukáže nám něco mimořádného. Uvidíš. -Tak dobrá. Já jdu. -A kam?
-Do východní čtvrtky. Překvapím ho. -No tak běž.
Přeci nechceš přijít pozdě.
Opozdilce rád nemá.
Ne že bych se někdy zpozdil.
Dřív jsem chodil vždy včas.
Byl jsem naprosto spořádaný.
A nic neočekávaného
se mi nikdy nepřihodilo.
NEOČEKÁVANÁ CESTA
O 60 LET DŘÍVE...
-Dobrý jitro. -Co tím myslíte?
Přejete mi dobré ráno, nebo tím myslíte, že je dnes dobré, ať o to stojím nebo ne.
Či že se právě dnes ráno cítíte dobře?
Anebo že je jitro jak stvořené, aby byl člověk dobrý?
Asi všechno najednou.
-Mohu vám nějak pomoct? -To se ještě uvidí.
Hledám někoho, kdo by se vydal na dobrodružství.
Dobrodružství?
Ne, nikdo západně od Hůrky tady o žádná dobrodružství nestojí.
Takové nepříjemné, znepokojující a nepohodlné věci.
Zdržují od večeře.
Dobrý jitro.
Když pomyslím, že jsem se dožil toho,
aby mě jako nějakého cesťáka s knoflíky vydobrýtroval syn Beladony Bralové.
Co prosím?
Změnil jste se. A ne úplně k lepšímu, Bilbo Pytlíku.
-Promiňte, znám vás? -Znáte mé jméno,
třebaže si už nevzpomínáte, že k němu patřím. Jsem Gandalf.
A Gandalf to jsem
já.
Gandalf? Ne ten potulný čaroděj Gandalf, který dělával tak vynikající ohňostroj?
Starý Bral je vždycky pořádal v předvečer svatojánské noci.
Nevěděl jsem, že své řemeslo stále provozujete.
-Kde jinde bych měl být? -Kde jinde?
Stejně mě těší, že si na mě trochu vzpomínáte.
I když jen na mé ohňostroje.
Je rozhodnuto.
Vám to náramně prospěje
a mě to náramně pobaví.
-Vyřídím to ostatním. -Vyřídíte co? Ne, to ne.
Ne, počkejte. Tady o žádné dobrodružství nestojíme. Děkuji pěkně.
Zkuste to za Kopcem nebo za Vodou.
Dobrý jitro.
Dvalin.
K vašim službám.
Bilbo Pytlík.
K vašim. My se známe?
Ne.
Kudy, brachu?
Tudy?
Co má být tudy?
Večeře.
Říkal, že tu bude jídlo. Hodně jídla.
To říkal? Kdo to říkal?
Moc dobrý. Nemáte ještě další?
Co?
Ale ano, ano.
Jen si dejte.
Já jen, že jsem společnost neočekával.
Někdo je u dveří.
Balin. K vašim službám.
-Dobrý večer. -Ano, je dobrý.
Ale později možná trochu sprchne. Jdu pozdě?
Pozdě na co?
Dobrý večer, bratře.
U mých vousů,
od minula jsi kratší a širší.
Širší, ne kratší.
A pořád mi to myslí za nás oba.
Promiňte, nerad vás ruším, ale nejsem si jistý, že jste na správné adrese.
-Už jsi jedl? -Ne že bych neměl návštěvy rád.
Návštěvy mám rád jako jakýkoliv hobit.
Ale rád je znám ještě před návštěvou.
-Co je to? -Nevím, nějaký sýr.
-A jde o to... -Nějak zmodral. -Je celý plesnivý.
A jde o to, že vás neznám ani jednoho.
Ani trochu.
Nechci být nezdvořilý, ale musím být upřímný, je mi líto.
Omluva se přijímá.
A teď to naplň, bratře, a nebuď na suchu.
Klidně se ještě najím, když an tom trváš.
-Fili. -A Kili.
-K vašim službám. -K vašim službám.
-Vy musíte být pan Potlík. -Ne, dál nesmíte, jste tu neprávně.
-Co? Ono se to zrušilo? -Nikdo nám o tom neřekl.
-Ne, nic se nezrušilo. -To se mi ulevilo.
Opatrně. Právě jsem si je nechal nabrousit.
-Je to tu hezké. To jste si stavěl sám? -Ne, v naší rodině se dědí už roky.
To je truhla s matčinou výbavou. To prosím nedělejte.
Fili, Kili, pojďte nám pomoct.
Mistře Dvaline.
Doneseme to do předsíně, jinak se sem všichni nevejdeme.
Všichni? Kolik vás ještě bude?
Ale ne.
Ne, nikdo není doma.
Jděte pryč. Jděte otravovat někoho jiného.
V mé jídelně už je trpaslíků dost.
Pokud to má být nějaký vtípek,
tak mohu říct jen to, že je naprosto nevhodný.
Gandalf.
Promiňte.
Vraťte to. Vraťte to. Džem ne, prosím.
Promiňte, není to trochu moc? Máte nůž na sýr?
Nůž na sýr? Jí ho po bochnících.
Ne, to je křeslo dědečka Munga. Tohle taky. Vraťte ho, prosím.
-Neslyším, co říkáš. -Vraťte ho. Na něm nikdo sedět nebude.
No te kniha, ne tácek. A položte tu mapu. Děkuji.
Promiňte, mistře Gandalfe, dáte si heřmánkový čaj?
Ne, děkuju ti, Óine, dám si kapku červeného vína, děkuju.
Fili, Kili,
Óin, Glóin, Dvalin, Balin,
-Bifur, Bofur, Bombur, Dori, Nori. -Ne, to je moje.
-Ori. -Ne, děkuji.
Ano, máte pravdu, Bifure. Zdá se, že nám jeden trpaslík chybí.
Jen má zpoždění. Cestoval na sever na shromáždění našeho lidu. On přijde.
Mistře Gandalfe, sklenka červeného vína, jak jste si přál.
Má takový ovocitý buket.
Na zdraví.
Bombure, chytej.
-Kdo si dá pivo? Tady máte. -Tady, bratře.
Řekl jsem, aby sis dal další pivo. Tady ho máš.
Až napočítám do tří. Raz, dva...
-Věděl jsem, že to v sobě máš. -Promiňte, to je dečka a ne utěrka.
-Vždyť je plná děr. -Taky má být, vždyť je to krajka.
Krajka je přece had. Nebo že bych se spletl?
-Zatracení trpaslíci. -Můj milý Bilbo. Co se děje?
Co se to děje? Jsem obklopen trpaslíky. Co tady dělají?
Je to docela veselá čeládka, jakmile si na ně trochu zvyknete.
Já si na ně zvykat nechci. Podívejte se, jak to vypadá v kuchyni.
Zdupali mi koberec a vybílili mi spižírnu.
A v koupelně? Málem tam utrhali kohoutky.
Nechápu, co u mě doma dělají.
Promiňte, nerad ruším.
-Co mám dělat se svým talířem? -Ori, dej mi ho.
Vraťte to. Promiňte, to je matčino nádobí ze Západní čtvrtky, přes 100 let staré.
Tohle prosím nedělejte. Ztupíte je.
Slyšíte to, pánové?
Prý mu ztupíme nožíky.
Nožík ztup, třískni flaší!
Zlámej rukojeti lžic!
Sklenkou křápni ještě víc!
To pan Pytlík těžko snáší.
Propal ubrus, jenom směle, kosti vysyp u postele!
Vylej mlíko ve spíži!
Víno cákni do díží
Šálky házej do moždíře, pak je roztluč palicí.
Když nestačíš na talíře,
koulej s nimi světnicí.
To pan Pytlík těžko snáší.
Bilbo.
Už je tady.
Gandalfe.
Říkal jste, že to najdu snadno. Ztratil jsem se. Dokonce dvakrát.
Nebýt té značky na dveřích, tak bych vás vůbec nenašel.
Značka? Žádná tam není. Před týdnem jsem je lakoval.
Je tam značka. Sám jsem ji tam udělal.
Bilbo Pytlíku, představuju vám vůdce naší společnosti
-Thorina Pavézu. -Takže...
Tohle je ten hobit.
-Pane Pytlíku, bojoval jste hodněkrát? -Promiňte?
Sekyra nebo meč, co byste si vybral?
Docela slušně házím kaštany, když už to musíte vědět,
ale nechápu, proč vás to zajímá.
To jsem si myslel.
Vypadá spíš jako hokynář než lupič.
Co nového přinášíte z Ered Luin?
-Přišli všichni? -Ano, vyslanci ze všech sedm království.
A co říkali trpaslíci z Železných hor?
Půjde Dáin s námi?
Ti nepůjdou.
Tato výprava je prý jen a pouze naše.
Vy jdete na výpravu?
Bilbo, dobrý brachu, trochu si na tu naši věc posvítíme.
Daleko na východě,
za vysokými horami a řekami,
za hvozdy a pustinami
se široko daleko tyčí jediná hora.
Osamělá hora.
Ano, Óin četl znamení
a znamení říkají, že už je čas.
Havrani zase létají k Hoře, jak bylo předpovězeno.
Až se pradávní ptáci k Ereboru vrátí,
tak nastane konec panování šelmy.
A jaké šelmy?
Tím narážel na draka Šmaka. Největší pohromu našeho Věku.
Létá a chrlí oheň. Zuby má jak nože, drápy jak háky.
-Má rád zlato a drahokamy. -Ano, vím, co je drak. -Já se ho nebojím.
-Ocel trpaslíků mu zarazím přímo do zadku. -Sedni si.
Ten úkol by byl obtížný, i kdyby za námi stála armáda.
A je nás jen třináct.
A ne třináct těch nejlepších. Nebo těch nejbystřejších.
Možná je nás málo,
ale jsme bojovníci, úplně všichni, do jednoho.
A zapomínáte, že je s námi čaroděj. Gandalf už musel zabít stovky draků.
-Ne, to bych zase neřekl. -Kolik jich bylo?
-Cože? -Kolik draků jste zabil?
No tak? Kolik jich bylo?
Promiňte, prosím.
Dost!
Pokud jsme si těch znamení všimli my, nemohli si jich všimnout i jiní?
Zvěsti se začaly šířit.
Drak Šmak nebyl spatřen už 60 let.
Mnoho očí se upíná na východ k Hoře a přemýšlí,
uvažují, zvažují rizika.
Největší bohatství našeho lidu možná leží úplně nechráněné.
Budeme jen tak sedět, zatímco ostatní si nárokují to, co je právoplatně naše,
nebo se této šance chopíme, abychom Erebor získali zpět?
Zapomínáte na to, že hlavní brána je uzavřena.
Do Hory se nemáme jak dostat.
To, můj milý Baline, není až tak úplně pravda.
Kdo vám ho dal?
Dal mi ho váš otec.
Thráin.
Do úschovy.
Teď je váš.
Pokud existuje klíč,
tak k němu musí být i dveře.
Tyto runy mluví o skryté cestě do dolních síní.
Dovnitř vedou další dveře.
Snad je najdeme, ale dveře trpaslíků nejsou zavřené vidět.
Odpověď leží skryta někde v této mapě. Já ji však nejsem schopen objevit,
ale ve Středozemí jsou tací, kteří mohou.
Úkol, o němž mluvím, vyžaduje pořádnou dávku lstivosti a také nemalou odvahu.
Budeme-li však opatrní a chytří, tak věřím, že to dokážeme.
-Proto potřebujeme lupiče. -A to dobrého. Přímo odborníka.
A to vy jste?
Co mám být?
Řekl, že je to odborník.
Já? Ne, já nejsem lupič. V životě jsem nic neukradl.
Bohužel s panem Pytlíkem souhlasím. Ten má do lupiče vážně daleko.
Divočina není pro nárůdek, který se neumí bít a postarat se sám o sebe.
Vždyť je dobrý.
Tak a dost! Když jednou řeknu, že je Bilbo Pytlík lupič, tak lupič je.
Hobiti jsou neobyčejně hbití, chtějí-li, tak se pohybují bez povšimnutí.
Zatímco trpaslíky drak po čichu pozná ihned,
pach hobitů je mu zcela neznámý, což nám dává značnou výhodu.
Chtěli jste, abych našel 14. člena této výpravy, a já vybral pana Pytlíka.
Je v něm víc, než se na první pohled zdá, a může nabídnout víc, než tušíte.
Než tuší on sám.
V tomhle mi musíte věřit.
Tak dobrá.
-Ať je po vašem. -Ne.
-Dejte mu smlouvu. -Ano. A vyrazíme. -Prosím.
Obvyklé body, placené cestovní výdaje,
časový plán, náhrady, pohřební výlohy a tak dále.
Pohřební výlohy?
-Jeho bezpečí zaručit nemohu. -Rozumím.
A stejně tak nebudu zodpovídat za jeho osud.
Souhlasím.
Zisk až do výše jedné čtrnáctiny, pokud nějaký bude.
To zní férově.
Společnost nenese odpovědnost za zranění způsobená následkem,
a to včetně, nikoliv však výlučně,
ran tržných?
Vykuchání?
-Zpopelnění? -Když vás drak v mžiku spálí na popel.
-Jste v pořádku, příteli? -Jo.
Je mi trochu slabo.
-Představte si pec, ale okřídlenou. -Potřebuju na vzduch.
Záblesk světla, pronikavá bolest a najednou je z vás jen hromádka popela.
Ne.
-To moc pomohlo, Bifure. -Budu v pořádku, jen si na chvíli sednu.
Seděl jste až příliš dlouho.
Řekněte mi.
Kdy se pro vás krajky a nádobí po matce staly tak moc důležité?
Pamatuju si vás jako mladého hobita, který běhal po lesích a hledal elfy.
Byl dlouho venku.
Domů se vracel po setmění a pronásledoval svatojánské mušky.
Pamatuju si vás jako mladého hobita, který by rád zjistil, co leží mimo Kraj.
Svět neleží ve vašich knihách a mapách.
Svět je tam venku.
Nemůžu jen tak utéct. Jsem Pytlík ze Dna pytle.
A také jste Bral.
Věděl jste, že váš prapraprastrýc Bučivoj Bral byl tak obrovský,
-že mohl jezdit na koni? -To vím. -Mohl.
V bitvě na Zeleném poli udeřil do řad skřetů takovou silou,
že králi skřetů urazil hlavu, a ta letěla 100 kroků vzduchem,
než zapadla do králičí nory.
Tím byla bitva vyhrána.
A také byl vynalezen golf.
Myslím, že jste si to vymyslel.
Každý dobrý příběh si zaslouží nějaké to vylepšení.
Po svém návratu jich budete taky pár vyprávět.
Můžete mi slíbit, že se vrátím?
Ne.
A pokud se vrátíte,
tak jako úplně jiný hobit.
To jsem si myslel.
Promiňte, Gandalfe, ale tohle podepsat nemohu.
Máte nesprávného hobita.
Zdá se, že jsme o našeho lupiče přišli.
Asi to tak bude lepší.
Štěstí nám nikdy nepřálo.
A koneckonců, kdo vlastně jsme?
Obchodníci, kovkopové,
drátenici, hračkáři.
Stěží někdo hoden legend.
Pár válečníků mezi námi je.
Starých válečníků.
Každého z vás bych vzal raději než celou armádu trpaslíků,
protože když jsem je zavolal, tak mi odpověděli.
Věrnost.
Čest.
Ochotné srdce.
Víc bych si přát nemohl.
Nemusíte to dělat.
Máte na vybranou.
Zasloužil jste si úctu našeho lidu.
V Modrých horách jste nám zařídil nový život.
Život v míru a hojnosti.
Život, který má větší cenu než všechno zlato Ereboru.
Tenhle klíč se ke mně dostal od mého děda a mého otce.
Věřili v den, kdy trpaslíci z Ereboru získají svou domovinu zpět.
Nemám na výběr, Baline.
Já ne.
Potom jdeme s vámi, příteli.
Společně to zvládneme.
Dřív nežli
vzejde světlo dne,
přes horstvo,
jež se v mlze pne,
jdem do hlubin,
kde vládne stín,
hledat své zlato kouzelné.
Sosny se s nářkem prohnuly,
zlé vichry nocí vanuly,
les rázem vzplál a plápolal,
tak jako tisíc fakulí.
Haló?
Ano.
Podepsán, svědek, lupič:
-Tady. Pane Bilbo, kam spěcháte? -Nemám čas, jdu pozdě. -Na co?
Na dobrodružnou výpravu.
Říkal jsem to, no ne? Jezdit sem byla ztráta času.
Svatá pravda.
Směšný nápad. Nechat si pomoct od hobita? Od půlčíka? Koho to vlastně napadlo?
Počkejte.
Podepsal jsem ji.
Zdá se, že je vše v pořádku,
Vítejte, mistře Pytlíku,
ve společnosti Thorina Pavézy.
Dejte mu poníka.
Ne, to nebude nutné. Určitě vám budu stačit i pěšky.
Po výletech jsem se toho už něco nachodil.
Jednou jsem byl až v Žabovřeskách.
No tak, Dori, zaplať.
-Ještě jeden. -Děkuji vám, braši.
O co jde?
Vsázeli se, jestli se objevíte nebo ne.
Většina z nich prohrála.
A jak jste vsadil vy?
Můj drahý příteli, ani na chvíli jsem o vás nepochyboval.
Koňské žíně.
Mám na ně alergii.
Ne, počkat. Stůjte, musíme se vrátit.
-Co se to proboha děje? -Zapomněl jsem si kapesník.
Tady.
Použijte tohle.
Jedeme.
Budete to muset zvládnout bez kapesníků a dalších dobrých věcí, Bilbo Pytlíku,
než naše cesta skončí.
Narodil jste se uprostřed mírných kopečků a říček Kraje.
Ale domov je nyní za vámi
a před námi leží celý svět.
Tady máš, holka. Hodná holka.
Bude to naše tajemství, Myrtičko. Nikomu ani muk.
Co to bylo?
Skřeti.
Skřeti?
Hrdlořezi. Budou jich tu tucty. V pustině je jich plno.
Útočí v malých skupinách, když všichni spí.
Jsou tiší a rychlí, žádný křik, jen spousta krve.
Myslíte si, že je to vtipné?
Podle vás je noční přepadení skřety vtip?
Nic jsme tím nemysleli.
Ne, to jste nemysleli.
Co vy o světě víte.
Nevšímejte si ho, příteli.
Thorin má z nás všech k nenávisti skřetů největší důvod.
Poté, co drak obsadil Osamělou horu,
se král Thrór pokusil dobýt pradávné království trpaslíků Morii.
Ale náš nepřítel nás předběhl.
Morii obsadily legie skřetů,
které vedl ten nejohavnější z jejich rasy.
Azog Znesvětitel.
Obrovský skřet z Gundabadu přísahal,
že Durinovu linii vyhladí.
Začal tím, že sťal hlavu králi.
Ne.
Thráin, Thorinův otec, žalem zešílel. Ztratil se.
Zda-li ho nepřítel uvěznil nebo zabil, jsme se nikdy nedozvěděli.
Byli jsme bez vůdce.
Čekala nás porážka a smrt.
A tehdy jsem ho spatřil.
Mladého prince trpaslíků, který se bledému skřetovi postavil.
Tomu strašlivému nepříteli čelil sám.
Přišel o meč a místo štítu v ruce třímal pouhou dubovou větev.
Azog Znesvětitel toho dne zjistil,
že se Durinův rod nedá zlomit tak snadno.
Sebrali jsme zbytky sil
a donutili skřety k ústupu.
Náš nepřítel byl poražen.
Ale toho dne se neslavilo
a ani nezpívalo.
Protože počet našich mrtvých byl stejně nezměrný jako náš žal.
Nás pár přežilo.
A v tu chvíli jsem si pomyslel,
že právě jeho mohu následovat,
že právě jeho
bych mohl nazvat králem.
A ten bledý skřet?
Co se s ním stalo?
Odplazil se zpátky do díry, ze které vylezl.
Ta špína už dávno svým zraněním podlehla.
Pošlete Pánovi zprávu.
Našli jsme tu trpasličí pakáž.
Mistře Gandalfe, nemůžete s tou potopou něco udělat?
Prší, mistře trpaslíku, a pršet bude, dokud pršet nepřestane.
Pokud si přejete měnit počasí, tak jste si měli najít jiného čaroděje.
-A oni nějací jsou? -Co? -Jiní čarodějové? -Je nás pět.
Hlavou našeho řádu je Saruman Bílý.
Pak tu máme dva modré čaroděje.
Ale jejich jména už jsem zapomněl.
-A kdo je ten pátý? -To bude Radagast Hnědý.
A je to velký čaroděj, nebo je spíš jako vy?
Myslím, že je to vskutku velký čaroděj. Svým vlastním způsobem.
Je to dobrá duše, má rád společnost stromů a zvířat.
Dohlíží na rozlehlý Zelený hvozd na východě
a to je jedině dobře, neboť zlo se bude v našem světě snažit zakořenit vždy.
Ne.
To není dobré. To není vůbec dobré.
Šebestiáne.
Dobrý bože.
No tak. Jděte od něj. Nechte ho dýchat, proboha.
Já to nechápu. Proč to nefunguje? Přeci není očarovaný.
Očarovaný.
Jsi očarovaný.
Černou a mocnou magií.
Kde se tu jen ty odporné příšery vzaly?
Ze staré pevnosti. Veď mě.
Tady se přes noc utáboříme.
Fili, Kili, pohlídejte poníky. Zůstaňte u nich.
Kdysi tu žil farmář se svou rodinou.
-Óine, Glóine? -Ano?
-Rozdělejte oheň. -Ano.
Myslím, že by bylo moudré, kdybychom pokračovali dál.
Mohli bychom jít do skrytého údolí.
Už jsem vám to říkal.
-K tomu místu se ani nepřiblížím. -Proč ne?
Elfové by nám mohli pomoct, mohli by nám dát jídlo a dobrou radu.
-Já jejich rady nepotřebujeme. -Máme mapu, kterou nepřečteme,
-Pan Elrond by nám mohl pomoct. -Pomoct?
Drak útočí na Erebor a jak nám elfové pomohli?
Skřeti plení Morii, znesvěcují naše svatyně
a elfové jen přihlíželi a nijak nepomohli.
Chcete po mně, abych jel za těmi lidmi, kteří zradili mého děda.
-Kteří zradili mého otce. -Nejste ani jedním z nich.
Mapu a klíč jsem vám nedal, abyste se utápěl minulosti.
Nevěděl jsem, že ten klíč máte.
Všechno v pořádku? Gandalfe, kam to jdete?
Vyhledat společnost jediného člověka široko daleko, který má rozum.
-A to je kdo? -Já sám, pane Pytlíku.
Těch zatracených trpaslíků mám už pro dnešek dost.
No tak, Bombure, máme hlad.
Vrátí se?
-Je pryč nějak dlouho. -Kdo? -Gandalf.
Je to čaroděj, dělá, co se mu zlíbí. Na, jejich oblíbený, doneste to hochům.
Přestaň, už jsi měl dost.
-Ano, není to špatné dušené, Bombure. Měl jsem horší. -Taky mohl vařit Dori.
K popukání.
-Co se děje? -Měli jsme hlídat poníky.
Ale došlo k menšímu problému.
Měli jsme jich 16.
A teď je jich jen 14.
Chybí Daisy a Bungo.
To není dobré.
To není vůbec dobré. Neměli bychom to říct Thorinovi?
-Ne. -Ne, nebudeme ho zatěžovat.
Mysleli jsme si, že se na to jako náš lupič podíváte.
No...
-Tyto stromy vyvrátilo něco obrovského. -To jsme si také říkali.
Něco hodně velkého a zřejmě velmi nebezpečného.
Hele.
Támhle je světlo.
Pojďte.
K zemi.
Co je to?
Zlobři.
Má Myrtu a Lindsey.
Asi je sní, musíme něco udělat.
Ano, to byste měl. Horští zlobři jsou pomalí a hloupí.
-Jste tak malý, že si vás ani nevšimnou. -Ne. -Nic se vám nestane, budeme za vámi.
-Kdyžtak dvakrát zahoukejte jako sova a jednou jako sýček. -Dvakrát jako sova?
Dvakrát jako sova? Určitě je to dobrý nápad?
Včera skopový, dneska skopový
a ať sem trajcén, estli to zejtra nevypadá na skopový zasejc.
Nech toho remcání. Tohle nejsou ovce.
Tohle jsou koníci.
Když já koně nerad. Nikdá. Mají strašně málo tuku.
Lepší než ten vychrtlej sedlák, byl samá kost a kůže.
Eště teď si ho šťourám ze zubů.
To je krása, jen to tam zahučelo.
-Jo, možná to vylepší chuť. -Ještě tam toho mám dost.
Jen se opovaž!
Sedni si.
Doufám, že ty koně vykucháš, ty smradlavosti nesnáším.
Říkal sem ti, aby sis sednul.
Umírám hlady. Bude ta konina nebo ne?
Drž klapačku, nebo ti ukážu.
Von že je kuchař? Všecko to chutná stejně.
-Všecko to chutná jako kuře. -Až na samotný kuře. -To jako ryba.
Jen říkám, že by vám trocha vděku neuškodila.
Moc děkujeme, Berto. Moc dobrej guláš.
Bylo by to tak těžký?
Chce to špetku veverčího lejna.
Hele, to je můj grog.
Promiň.
Teď je to vochucený úplně akorát.
To si pošmáknete.
Dobrý, co?
Vod toho jsem kuchař.
Kručí mi v břiše. Musím něco schlamstnout.
Maso, já chci maso.
Do háje! Berto!
Koukni, co mi vylezlo z nosu. Má to nohy a ruce a všechno.
Co je to?
Nevím, ale nelíbí se mi, jak to vypadá. Je to divné.
Co seš zač? Přerostlá veverka?
Jsem lup... Hobit.
Luphobit?
Dá se to vařit?
Můžem to zkusit.
Byl by nanejvejš jednou do huby. Ani ne, kdyby se vykostil.
Třeba jich je tu kolem víc.
Mohlo by to stačit na paštiku.
-Chyť ho. -Je moc rychlej.
Poď sem.
Mám tě.
-Courá se tu po lese víc takovejch jako ty a lezou tam, kam nemaj? -Ne.
-Vono to lže. -To tedy ne.
Podrž to nad vohněm.
Však vono to zazpívá.
Pusťte ho.
Cože?
Řekl jsem, abyste ho pustili.
Rychle, strčíme je do pytlů!
-Bilbo. -Ne.
Složte zbraně,
nebo ho roztháme na kusy.
To pálí!
Nemá cenu je vařit. Stačí je rozsednout a rozmačkat na kaši.
Pak je lehce vosmáhnout a dochutit trochou šalvěje.
-Je to vážěn nutné? -To by mohlo bejt dobrý.
-Rozvažte mě! -Jezte si někoho vlastní velikosti!
Kašli na koření. Nemáme na ně celou noc.
Brzo vyjde slunce, musíme sebou hodit.
Nechtěl bych se ráno proměnit v kámen.
Počkat.
Děláte hrozně velkou chybu.
-Nemluvte s nimi, jsou to blbci. -Blbci? A co jsme potom my?
Myslím s tím kořením.
Co je s kořením?
Čichali jste k nim? K přebití toho puchu potřebujete něco silnějšího než šalvěj.
-Zrádce! -Co ty o vaření trpaslíků víš?
Zmlkni.
Nech toho luphobita mluvit.
-Tajemství vaření trpaslíků spočívá... -Ano?
-Pokračuj, pověz nám to tajemství. -Spočívá. Ano. Tajemství spočívá v tom,
-že je musíte nejprve stáhnou z kůže. -Cože? Stáhnout nás z kůže?
Tome, dej sem porcovací nůž.
Zrádce! Tohle vám jen tak nezapomenu!
To jsou samý kecy.
Polykám kdejakou havěť s kůží, někdy i s botama a se vším.
Má recht.
Na zakousnutí takovýho trpajzlíka není nic špatnýho.
Bude křupavoučkej.
Ne, toho ne, ten je nakažený.
-Cože? -Má červy. Ve střevech.
Vlastně jsou parazity zamořeni všichni. Je to hrozné, neriskoval bych to, vážně.
-Parazity? Říkal parazity? -Žádné parazity nemáme.
-Vy máte parazity. -Vůbec nevím, o čem to mluví.
-Já mám parazita jako ruku. -Já mám úplně největšího parazita.
-Jsme nakažení. -Ano, já taky. -My všichni.
A co máme teda jako dělat?
Nechat je všechny jít?
Myslíš si, že nevím, co chystáš?
-Tahle prťavá fretka nás má za hlupáky. -Fretka? -Za hlupáky?
A teď vás všechny stihne den!
-Kdo je to? -Nemám šajnu. -Že bysme ho zblajzli taky?
Dej tu nohu z mých zad pryč!
-Kam jste se vydal, smím-li se zeptat? -Podívat se dopředu.
-A proč jste se vrátil? -Podíval jsem se nazpět.
Ošklivá záležitost. Hlavně že jste všichni celí.
Ne díky vašemu lupiči.
Alespoň hrál o čas.
Na to nikdo z vás nepomyslel.
-Museli sem sestoupit až z Obroviště. -Odkdy se horší zlobři toulají tak jižně?
Už Věky ne, od doby, kdy tu vládla temná síla.
Přes den se pohybovat nemohli.
Někde poblíž tu musí mít jeskyni.
Co to tu tak smrdí?
To je poklad zlobrů.
Dávejte pozor, čeho se dotýkáte.
Přijde mi škoda nechat to tu jen tak válet.
-Kdokoliv by si to mohl vzít. -Souhlasím.
Nori.
Dojdi pro lopatu.
Tyhle meče nevyrobil zlobr.
A stejně tak je nevyrobil žádný lidský kovář.
Byly ukovány v Gondolinu.
Ukovali je elfové v prvním Věku.
V lepší meč byste nemohl ani doufat.
-Dejto tam. -To je dobrý.
Tak honem.
Právě jsme učinili dlouhodobý vklad.
Pojďme z téhle příšerné díry pryč. Tak pojďte.
Bofure, Glóine, Nori.
Bilbo?
Tady máte. Je zhruba vaší velikosti.
Nemohu si ho vzít.
Ten meč je elfského původu, což znamená,
že modře září, když jsou skřeti poblíž.
-Nikdy v životě jsem meč nepoužil. -A doufám, že ani nebudete muset.
Pokud ano, tak si pamatujte tohle.
Pravá odvaha neznamená život vzít,
ale ušetřit jej.
Něco se blíží.
-Gandalfe. -Držte se pohromadě.
Pospěšte! Taste meče!
Zloději, požár, vražda!
Radagaste.
Radagast Hnědý.
-Co tady proboha děláš? -Hledal jsem tě, Gandalfe.
Něco je špatně. Něco je strašně špatně.
Ano?
Dej mi chvíli.
Ne. Na něco jsem myslel a teď jsem to zapomněl.
Už jsem to měl na jazyku.
Vůbec to není myšlenka.
Je to stará dobrá
pakobylka.
Zelený hvozd je nemocný, Gandalfe.
Padla na něj temnota. Už tam nic neroste.
Aspoň ne nic dobrého. Vzduch páchne hnilobou.
-Ale nejhorší jsou ty pavučiny. -Pavučiny? Co tím myslíš?
Pavouci, Gandalfe.
Obrovští. Nějací potomci Ungolianty.
Na to dám krk. Sledoval jsem je.
Přišli z Dol Gulduru.
Z Dol Gulduru?
Ta stará pevnost je opuštěná.
Ne, Gandalfe.
Není.
Přebývá tam temná síla,
jakou jsem ještě nikdy nepocítil.
Je to stín pradávné hrůzy.
Taková, která může vyvolat duchy mrtvých.
Viděl jsem ho, Gandalfe.
Z temných hlubin
se mi vyjevil Nekromant.
Radagaste.
Rychle! Rychle!
Počkejte na mě!
Promiň.
Zkus trochu starého Tobyho.
Pomůže ti uklidnit se.
Vydechni.
A ten Nekromant. Jsi si tím jistý?
To ze světa živých nepochází.
To byl vlk? Jsou tam vlci?
Vlk? Ne, to vlk nebyl.
Kili! Luk!
Vrrčí zvěd.
-Skřetí smečka nebude daleko. -Skřetí smečka?
Komu jste o své výpravě řekl? Kromě vaší rodiny?
-Nikomu. -Komu jste o ní řekl? -Nikomu, přísahám.
-U Durina, co se to tu děje? -Pronásledují vás.
-Musíme odtud zmizet. -Nemůžeme, nemáme poníky, utekli.
Odlákám je.
Tohle jsou vrrci z Gundabadu. Doženou tě.
A tohle jsou králíci z Rhosgobelu.
Jen ať to zkusí.
Jen si mě chyťte!
Pojďte.
-Držte se pohromadě. -Rychle!
Ori, ne, zpátky!
A teď všichni. Rychle! Rychle!
Kam nás to vedete?
Ta trpasličí pakáž je támhle!
Za nimi!
Rychle!
Běžte!
Tady jsou!
Tudy! Rychle!
Jsou tu další!
Kili, zastřel je!
Jsme obklíčeni!
-Kde je Gandalf? -Opustil nás.
Držte postavení!
Tudy, vy blázni.
No tak, rychle!
Rychle, všichni!
Rychle!
Dolů, dolů!
Osm, devět, deset.
Kili!
Poběž!
Elfové.
Nevidím, kam ta cesta vede.
-Půjdeme dál nebo ne? -Půjdeme dál, to je jasné.
Myslím, že to bude moudré.
Tak pojď, bratře.
Údolí Imladris.
V obecné řeči je dnes známo i pod jiným jménem.
Roklinka.
Zde leží poslední domácký dům na východ od moře.
Tohle jste plánoval celou dobu.
Uchýlit se k našemu nepříteli.
Tady žádné nepřátele nemáte, Thorine Pavézo.
Jedinou zlovůlí v tomto údolí je ta, kterou si nesete s sebou.
Myslíte, že elfové dají naší výpravě své požehnání?
Pokusí se nás zastavit.
Jistěže se o to pokusí, ale my potřebujeme odpovědi na naše otázky.
Má-li se nám to povést, tak s nimi musíme jednat taktně a uctivě.
A s nemalou dávku šarmu.
A právě proto necháte všechno mluvení na mně.
Mithrandire.
Lindire.
Buďte ve střehu.
Doslechli jsme se, že jste vstoupili do údolí.
-Musím mluvit s panem Elrondem. -Můj pán Elrond tu není.
Není tu?
Kde je?
Všichni k sobě! Semknout řady!
-Gandalfe. -Pane Elronde.
Příteli.
Odkud jedete?
Pronásledovali jsme smečku skřetů, kteří přišli z jihu.
Několik jsme jich pobili u vchodu do tajné cesty.
Divné, že se skřeti objevili tak blízko našich hranic.
-Někdo nebo něco je sem přilákalo. -To jsme možná byli my.
Vítejte, Thorine, syne Thráinův.
Nemyslím, že se známe.
Máte výraz svého děda.
Thróra jsem znal, když ještě vládl pod Horou.
Vskutku? O vás se nikdy nezmínil.
Co to říká? To nás chce jako urážet?
Ne, mistře Glóine, nabízí vám jídlo.
V tom případě nás veďte.
Ochutnej to. Alespoň jedno sousto.
Zelené jídlo mi nechutná.
Kde je maso?
Mají nějaké hranolky?
Je od vás milé, že jste nás pozval. Na večeři ale nejsem vhodně oblečen.
To nejste nikdy.
Tohle je Orkrist.
Skřetodrv.
Proslulá čepel ukována Vznešenými elfy ze Západu.
Mým rodem.
Ať vám dobře slouží.
Tohle je Glamdring.
Vrahomlat. Meč krále Gondolinu.
Tyto meče byly vyrobeny pro válku se skřety v Prvním věku.
Ani bych to nezkoušel, chlapče. Meče nesou jména velkých válečných činů.
Co to říkáte? Že můj meč ještě bitvu nezažil?
Ani si nejsem jistý, jestli to vůbec meč je.
Spíš takový perořízek.
-Kde jste k nim přišli? -Ve zlobří jeskyni u východní cesty.
Chvíli předtím, než nás přepadli skřeti.
A co jste na východní cestě dělali?
-Do našich věcí elfům nic není. -Proboha, Thorina, ukažte mu tu mapu.
Je to dědictví mého lidu. Mám ji chránit a s ní i její tajemství.
To je ta trpasličí tvrdohlavost. Vaše pýcha vás jednou zničí.
Stojíte před jedním z mála ve Středozemi, kdo tu mapu umí přečíst.
Ukažte ji panu Elrondovi.
Thorine, ne.
Erebor.
Co přesně vás na této mapě zajímá?
Akademický zájem.
Jak víte, tak staré písemnosti často obsahují skrytý text.
Čtete ještě ve starém jazyce trpaslíků, že?
Kirth ithil.
Měsíční runy.
No jistě.
-Snadno se přehlédnou. -V tomto případě máte pravdu.
Měsíční runy lze přečíst jen ve světle měsíce stejné fáze a ročního období,
což je den, kdy byly napsány.
Dokážete je přečíst?
Tyhle runy byly napsány o svatojánské noci
za světla srpku dorůstajícího měsíce téměř před 200 lety.
Jako by vám bylo do Roklinky přijít předurčeno.
Osud stojí při vás, Thorine Pavézo. Přesně stejný měsíc svítí i dnes.
Postav se k šedému kameni, až zaťuká drozd.
Paprsky zapadající slunce posledního Durinova dne
ukáží na klíčovou dírku.
-Durinova dne? -První den trpasličího nového roku,
když se měsíc na obloze ukáže naposledy ještě za slunce.
Špatná zpráva. Léto už téměř skončilo a Durinův den brzy nastane.
-Pořád ještě máme čas. -Čas? A k čemu? -K nalezení vchodu.
Musíme stát na správném místě ve správný čas.
Pak a jedině tehdy lze ty dveře otevřít.
Tak tohle je váš záměr? Vstoupit dovnitř Hory?
-A co má být? -Někdo by to nemusel považovat za moudré.
Co tím myslíte?
Nejste jediný strážce, který by chtěl Středozem ohlídat.
Trpaslíci, můj pane.
Ztratili jsme je.
Přepadla nás ta elfí pakáž...
O výmluvy ti nestojím.
Chci hlavu toho trpasličího krále.
Přečíslili nás. Nic jsme nemohli dělat.
Stěží jsem si zachránil vlastní život.
Raději jsi jím měl
zaplatit.
Ta trpasličí pakáž se zase brzy ukáže.
Všem rozhlaste,
že na jejich hlavy vypisuju odměnu.
Ne, udělal jsi to samé. Ne že bys to nikdy neudělal.
Dori! Tady máš.
Bombure?
Ať už s naší pomocí nebo bez ní, ti trpaslíci se k Hoře vydají.
Jsou odhodláni získat svůj domov zpět.
Nemyslím si, že by se kvůli tomu chtěl Thorin Pavéza někomu zodpovídat.
-A vlastně ani já ne. -Mně se zodpovídat nemusíte.
Paní Galadriel.
Mithrandire.
Dlouho jsme se neviděli.
Na mě stáří možná dolehlo,
ale na paní Lórienu nikoliv.
Neměl jsem tušení, že pro vás pan Elrond poslal.
Neposlal.
To já.
Sarumane.
Poslední dobou jste měl napilno, příteli.
Řekněte mi, Gandalfe,
myslel jste si, že vaše plány a pikle zůstanou bez povšimnutí?
Bez povšimnutí?
Ne.
Dělám jen to, co považuji za správné.
Ten drak vám leží na srdci už dlouho.
To je pravda, má paní. Draka žádné sliby nevážou.
Ale pokud by stanul po boku nepřítele, tak by to mohlo mít strašlivé následky.
Jakého nepřítele?
Gandalfe, nepřítel byl poražen.
Sauron byl zničen. Jeho síly se mu už nikdy nevrátí.
Gandalfe, už 400 let žijeme v míru.
-V těžko vybojovaném a střeženém míru. -Opravdu žijeme v míru?
Zlobři sestoupili z hor. Drancují vesnice, ničí statky.
-Cestou nás napadli skřeti. -To je předzvěstí války jen stěží.
Do všeho se musíte plést. Hledáte problémy tam, kde žádné nejsou.
Nechte ho mluvit.
Ve Šmakově stínu narůstá něco zlého.
Něco mnohem silnějšího.
Můžeme k tomu zůstat slepí, avšak ono nás to z očí nespustí.
To vám mohu slíbit. Na Zelený hvozd padla nemoc.
Místní mu už říkají Temný hvozd a mluví o...
Ano?
Pokračujte. Řekněte nám, o čem lesní lidé mluví.
Mluví o Nekromantovi, který se usídlil v Dol Gulduru.
O kouzelníkovi, který má moc vyvolávat mrtvé.
To je absurdní. Žádná taková moc na tomto světě není.
Tenhle Nekromant není nikdo jiný než obyčejný smrtelník.
-Kejklíř, který fušuje do černé magie. -To jsem si myslel také.
-Ale Radagast viděl... -Radagast?
O Radagastu Hnědém ani nemluvte.
Je to bláznivý patron.
Je trochu zvláštní, žije osaměle.
O to nejde. Jde o nezřízené pojídání houbiček.
Zakalily mu mozek a zežloutly mu z nich zuby.
Varoval jsem ho.
Nehodí se, aby se jeden z řádu Istari toulal po lesích...
Něco jste přinesl.
Dal vám to Radagast.
Našel to v Dol Gulduru.
Ano.
Ukažte mi to.
Snad mě ani neposlouchal. Jako bych mluvil sám se sebou,
když pomyslím, kolik pozornosti mi věnoval. Jistě.
Co je to?
Pozůstatek Mordoru.
-Čepel z Morgulu? -Meč černokněžného krále z Angmaru.
Byl s ním pohřben.
Když Angmar padl,
tak vzali lidé ze severu jeho tělo a všechen jeho majetek
a uložili ho do vysokých hor v Rhudauru.
Pohřbili ho tak hluboko do skály,
do hrobu tak tmavého,
-aby už světlo nikdy nepoznal. -To není možné.
Ty hrobky střeží mocná kouzla, nelze je otevřít.
A jaký důkaz máme, že tato zbraň pochází z Angmarova hrobu?
-Žádný nemám. -Protože žádný ani není.
Projděme si vše, co víme.
Osamělá tlupa skřetů překročila řeku Bruinen.
Někdo našel dýku z dávných dob.
A lidský kouzelník, který si říká Nekromant,
se usadil v rozpadlé pevnosti.
To moc důkazů není.
Ale tahle výprava trpaslíků mi dělá velké starosti.
Pochybuji o ní, Gandalfe. Nemyslím, že bych takovou výpravu mohl připustit.
Kdyby za mnou přišli, tak jsem je mohl jejich zklamání ušetřit.
Neříkám, že vaše důvody nechápu, Gandalfe...
Oni odcházejí.
Ano.
Věděl jste o tom.
Obávám se, že to nemá smysl.
Můj pane Elronde.
Trpaslíci jsou pryč.
Buďte ve střehu.
Za chvíli vstoupíme do divočiny.
-Baline, znáte to tu, veďte nás. -Dobrá.
Mistře Pytlíku, měl byste s námi držet krok.
-Půjdete za nimi. -Ano.
Je správné, že Thorinu Pavézovi pomáháte,
ale bojím se, že tato výprava uvedla do pohybu síly,
kterým zatím nerozumíme.
Záhadu morgulské čepele je třeba rozluštit.
Ve stínech se před námi pohybuje cosi nespatřeného, nechce se to zjevit.
Zatím ne.
Každým dnem to nabývá na síle. Musíte být opatrný.
Mithrandire?
Proč ten půlčík?
Já nevím.
Saruman si myslí, že zlo dokáže porazit jen velká síla.
Já jsem zjistil něco jiného.
Zjistil jsem, že spíše drobné skutky
a činy všedních lidí mohou temnotu zastavit.
Projevy laskavosti a lásky.
Proč Bilbo Pytlík?
Možná proto, že se bojím.
A on mi dodává odvahu.
Nebojte se, Mithrandire.
Nejste sám.
Pokud mne budete někdy potřebovat,
tak přijdu.
Pozor, držte se!
Bilbo!
Musíme si najít úkryt.
Pozor!
Pozor, bratři!
Držte se!
Tohle není bouřka, tohle je bitva hromových obrů.
Podívejte.
No to mě podržte.
Legendy jsou pravdivé.
Obři! Kamenní obři!
-Schovejte se, vy blázni! -Držte se!
-Co se to děje? -Kili! Chytni se mě!
-Pojďte! Pojďte! -Rychle odtud pryč!
-Běžte! -Pozor!
Pozor!
Skočte!
No tak!
Držte se!
Ne!
Ne! Kili!
Je to dobrý. Jsou naživu.
Kde je Bilbo? Kde je náš hobit?
Támhle je!
Chyť ho!
-Chyťte se mě! -Bilbo!
-Ori, buď opatrný! -Chyťte se!
-Mám vás, brachu. -Vytáhněte ho! No tak!
Ne!
No tak. Vytáhněte ho.
No tak, brachu. Nahoru.
Myslel jsem, že jsme našeho lupiče ztratili.
Ten je ztracený, co vystrčil nos z domu.
Neměl s námi chodit. Nepatří mezi nás.
Dvaline.
Vypadá to tu bezpečně. Prozkoumejte konec jeskyně.
Horské jeskyně bývají neobydlené jen zřídka.
Nic tu není.
-Dobrá, tak jdeme rozdělat oheň. -Ne, žádný oheň. Tady ne.
Jen se trochu prospěte a za prvního světla zase vyrazíme.
Měli jsme počkat v horách, dokud nás Gandalf nedohoní.
-Takový byl plán. -Plány se mění.
Bofure.
Máš první hlídku.
Stopa je čerstvá.
Vydali se k horskému průsmyku.
Kam si myslíte, že jdete?
Zpátky do Roklinky.
Ne, nemůžete se vrátit.
Jste součástí výpravy. Jste jedním z nás.
To právě nejsem, nebo ano?
Podle Thorina jsem s vámi neměl jít a měl pravdu.
Nejsem Bral, ale Pytlík. Nevím, co mě to napadlo.
-Nikdy jsem neměl z domu odejít. -Stýská se vám po domově. To já chápu.
Ne, nechápete to. Nikdo z vás. Jste trpaslíci.
Jste na to zvyklí, pořád na cestách, nikde se neusadíte, nikam nepatříte.
Promiňte, tak jsem to...
Ne, máte pravdu.
Nikam nepatříme.
Přeju vám štěstí celého světa.
Opravdu ano.
Co je to?
Vstávejte! Vstávejte!
Pozor! Pozor!
Ne!
Nechte mě!
Špinavá havěť!
Zpátky!
Za tohle zaplatíte!
Mám tě.
Dobře, dobře, netlačte.
Ruce pryč! Dej ze mě ty pracky pryč!
Pracky pryč!
Kdo se opovážil vstoupit do mého království ozbrojen?
Špehové, zloději, mordýři?
-Trpaslíci, Vaše Zlovolnosti. -Trpaslíci?
-Našli jsme je na předním zápraží. -Tak tu jen tak nestůjte.
Prohledejte je!
Každou štěrbinu, každý zákrut.
Co v těchto končinách pohledáváte?
Mluvte!
Dobrá tedy, když nebudou mluvit, tak je donutíme řvát.
Přineste drtič, přineste kostilam.
-Začněte s nejmladším. -Počkat!
Ale, ale, ale.
Podívejme, koho to tu máme.
Thorin, syn Thráina, syna Thrórova.
Král pod Horou.
Ale já zapomněl, že už Horu nemáš a že nejsi král,
takže už vlastně nejsi nikdo.
Znám někoho, kdo by mi za tvou hlavu štědře zaplatil.
Jen za hlavu.
Bez zbytku těla.
Možná víš, o kom mluvím.
O tvém dávném nepříteli.
O bledém skřetovi, o jezdci na bílém vrrkovi.
Azog Znesvětitel byl zničen.
Už dávno byl zabit v bitvě.
Takže si myslíš, že Znesvětitelovy dny pominuly, ano?
Pošli bledému skřetovi zprávu. Vzkaž mu, že jsem našel to, co hledá.
Ano.
Glum, glum.
Oškliví škřetouni.
Lepší než staré kostišky, milášku.
Lepší než nic.
Moc kostišek, milášku.
Málo masa.
Kušuj. Štáhni ho ž kůže.
Zašni hesky od hlavišky.
Po žemi študené,
špatně se nám jde,
škály a škálišky,
šou jako kostišky.
Šmyšlu žbavené,
pěkně chlažené...
Štěstí je š námi, můj milášku.
Na tom si pošmákneme.
Glum, glum.
Zpátky! Ani o krok dál.
Varuju vás. Už ani krok.
Má to elfí mečík, ale není to elf.
Není to elf, není.
Co je ono, můj milášku?
Co je ono?
Jmenuju se Bilbo Pytlík.
Pytlíci?
Co šou to pytlíci, milášku?
Jsem hobit z Kraje.
Máme rádi škřety a rybišky, ale hobita šme ještě neškušili.
Je to měkké? Je to šťavnaté?
Zůstaňte na místě. Nepřibližujte se ke mně.
Použiju ho, když budu muset.
Nechci žádné potíže, chápete?
Jen mi ukažte cestu ven a já půjdu.
-Proč? Žtratilo še to? -Ano a co nejdříve se chci odztratit.
My žnáme, žnáme bežpešné sestišky, bežpešné sestišky ve tmě.
Kušuj.
-Nic jsem neříkal. -Taky šme nemluvili s vámi.
Ale ano, milášku, mluvili.
-Nevím, na co si tu hrajete, ale... -Hrajeme?
Žbožňujeme hry, milášku. Má i ono rádo hry?
Má? Má to rádo hádanky?
Možná.
Kořeny má škryté v žemi,
vypíná se nad jedlemi,
štoupá pořád výš a výš, ale růst ji nikdy nevidíš.
-To je hora. -Ano.
Dáme si další, ano? Teď ono, ať še to žeptá nás.
Ne, hádanek už bylo došt.
Škonči to š ním. Hned š ním škoncuj. Glum.
Ne, ne, já chci hrát.
Opravdu. Chci hrát. Vidím,
že v tom přímo vynikáte.
Tak proč si
nezahrajeme na hádanou? Ano, jen vy a já.
Ano.
Ano, jen my dva.
Ano.
Ano. A když vyhraju,
tak mi odtud ukážete cestu ven, ano?
Ano, ano.
A pokud to prohraje, co pak?
Když to prohraje, milášku, tak to šníme.
Když Pytlík prohraje, tak to celišké šníme.
Tak dobrá.
Pytlík začíná.
Třicet běloušů na rudé líše,
napřed žvýkají, potom dupají a pak stojí tiše.
Ne.
Žuby?
Žuby!
Ano, můj milášku.
Ale my jich máme jen devět.
Teď my.
Bež hlašu pláče,
bež křídel létá,
bež žubů kouše,
bež pyšků pípá.
Momentíček.
My víme. My víme. Kušuj.
Vítr.
Je to vítr. Jistěže je to vítr.
Velmi chytří, hobitci. Velmi chytří.
Bez klíče a víka schránka pokladní,
a přece je zlatý poklad v ní.
Šchránka.
Šchránka, víko, klíč...
No?
Ošklivá hádanka.
Šchránka. Klíč.
-Vzdáváte to? -Ať nám to dá šanci, milášku, šanci.
Vajíško.
Malé vlhké a křupavé vajíško, ano.
Babiška náš je naučila vyšávat, ano.
A teď máme jednu pro váš.
Všechno žere, všechno še v něm žtrácí,
štromy, květy, žvířata i ptáci,
hryže kov i pláty ž ocele,
tvrdý kámen na prach šemele.
Hádejte.
Dejte mi ještě chvíli, prosím. Já jsem na vás taky nespěchal.
Stromy, květy, zvířata?
Tuhle neznám.
Je to chutné?
Je to lahodné?
-Je to křupavé? -Nechte mě přemýšlet.
Nechtě mě přemýšlet.
Neví to?
Pytlíci jsou v pytli.
Čas vypršel.
Čas. Čas.
Odpověď je čas.
Vlastně to tak těžké nebylo.
Pošlední otážka.
Pošlední šance.
Ptalo še to.
-Žeptalo še náš to! -Ano, ano, dobře.
Co to mám v kapse?
To není špravedlivé.
Není to špravedlivé. Je to proti pravidlům.
-Chceme jinou hádanku. -Ne. Ne.
Chtěl jste, abych se ptal,
a já se vás ptám, co mám ve své kapse.
Tři pokusy, milášku. Musí nám to dát tři pokusy.
Tři pokusy, dobrá, tak do toho.
Rušišku.
Špatně. Zkuste to znovu.
Rybí košti, škřetí žuby, vlhké škeble, netopýří křídla.
Nůž!
-Ne, kušuj. -Zase špatně, poslední pokus.
Provázek. Nebo nic.
Dva pokusy na jednou a oba dva špatně.
Takže...
No tak? Vyhrál jsem a vy jste mi slíbil cestu ven.
To šme řekli, milášku? To šme šlíbili?
Co to v té kapšišce má?
To vás nemusí zajímat.
Jste ztracen.
Ztracen?
Kde je?
Ne!
Kde je?
Ne!
Ztratil se!
Vodiška pěkně šplíchá
a můj milášek je ztracen.
-Co jste ztratil? -Nesmí se nás ptát. Nic mu do toho není.
Ne.
Glum, glum.
Co to v těch
malých špinavých kapšiškách má?
Ukradl to.
Ukradl nám to.
Ukradl nám to!
Kosti roztříštit, krky zakroutit,
zlouct a zmlátit, na lana pověsit,
zemřete tu a nikdo vás už nenajde,
tak to chodí u nás ve skřetím městě.
Ten meč já znám. To je přece Skřetodrv.
Bijec.
Ta čepel zabila už tisíce skřetů.
Rozsekejte je, pobijte je, zabijte je.
Všechny je pobijte. Uřízněte mu hlavu.
Chopte se zbraní
a bojujte.
Bojujte!
Má Vrahomlat. Meč jasnější než den.
Thorine!
Za mnou. Rychle!
Běžte!
Ať nám to vrátí.
Je náš.
Je náš!
Zloděj!
Pytlík!
Rychle!
Rychleji!
Kládu!
Teď!
Přesekni provaz!
-No tak, pospěšte. -Rychle! -Bombure!
Pohyb, pohyb!
Skočte!
Skočte, brachu!
Pospěšte!
Tlačte!
Rychle!
-Krejte si záda! -Myslel sis, že mi utečeš?
Co uděláš teď, čaroději?
Tak to potom jo.
Pomoc!
Mohlo to být i horší.
Nesmysl.
To si ze mě děláte srandu.
Gandalfe!
-Je jich až moc. Nezvládneme je. -Zachrání nás jen jedno. Denní světlo.
Rychle, no tak, vstávat!
Ne, vrať se mi, milášku.
Vrať se!
Glum, glum.
Rychle, rychle!
Tudy.
Rychle!
Dobře, dobře.
Pytlík!
Zloděj!
Nenávidíme to! Navždy to proklínáme!
Pět, šest, sedm, osm, Bifur, Bofur, to je deset.
Fili, Kili, to máme dvanáct. A s Bomburem je to třináct.
Kde je Bilbo?
Kde je náš hobit?
-Zatracený půlčík, to už se ztratil? -Myslel jsem, že je s Dorim.
-Neházej to na mě. -Kde jste ho viděli naposledy.
-Myslím, že vyklouzl, když nás chytili poprvé. -Co přesně se stalo?
-Povídejte. -Řeknu vám, co se stalo. Mistr Pytlík uviděl šanci a využil ji.
Co vyšel z domu, tak myslel jen na svou měkkou postel a teplo jeho krbu.
Našeho hobita už neuvidíme.
Ten už je dávno pryč.
Ne.
Není.
Bilbo Pytlíku, v životě jsem nikoho neviděl raději.
-Bilbo, už jsme vás odepsali. -Jak jste se dostal přes skřety?
Jak, vskutku.
Co na tom záleží?
Vrátil se.
Záleží na tom. Chci to vědět.
Proč jste se vrátil?
Vím, že o mě máte pochybnosti a že jste je měl od samého začátku.
A oprávněně. Často myslím na Dno pytle.
Chybí mi mé knihy.
Má lenoška, má zahrada.
Tam já patřím.
To je domov.
A proto jsem se vrátil,
protože vy žádný domov nemáte.
Vzali vám ho.
Pomůžu vám ho získat zpět, pokud budu moct.
Pronásledujte je!
Roztrhejte je na kousky!
-Tak tomuhle říkám z deště... -Rovnou pod okap. Utíkejte.
Utíkejte!
Běžte!
Vylezte na stromy! Všichni! No tak, nahoru! Bilbo, šplhejte!
Rychle!
Už jsou skoro tady!
-Držte se. -Držte se, bratři.
Azog.
Cítíte to?
Cítíte ten pach smrti?
Pamatuju si, jak jím tvůj otec páchl,
Thorine, synu Thráinův.
To nemůže být pravda.
Tenhle je můj.
Ostatní zabijte!
Chlemtejte jejich krev!
Ten strom padá!
Fili!
Ne.
Ne!
Pane Gandalfe!
Ne, Dori!
Pomoc!
Ne!
Thorine, to ne!
Přines mi jeho hlavu.
Zabijte ho
Thorine!
Thorine.
Půlčík?
Je v pořádku.
Bilbo je tady. Je docela v pořádku.
Vy!
Co jste to udělal?
Málem jste se nechal zabít.
Neříkal jsem snad, že budete přítěží?
Že v divočině nepřežijete?
Že mezi nás nepatříte?
V životě jsem se tak moc nezmýlil.
-Mrzí mě, že jsem o vás pochyboval. -Ne, taky bych o sobě pochyboval.
Nejsem hrdina nebo bojovník.
Dokonce ani lupič.
Je to to, co si myslím?
Erebor.
Osamělá hora.
Poslední z velkých království trpaslíků ve Středozemi.
Náš domov.
Havran.
K Hoře se vrací ptáci.
Tohle byl drozd, můj milý Óine.
Berme to jako znamení.
-Dobré znamení. -Máte pravdu.
Myslím, že to nejhorší už máme za sebou.
cwzone.cz Překlad: xtomas252
Mlžné hory se tyčí v dáli,
daleká je cesta k našemu cíli,
pradávné město uvidíme zas,
království naše ožije zas.
Ohnivá hora pod lunou,
trpaslíci už k ní jdou,
píseň o domovu se rozléhá,
její melodii každý zná.
Na přátele dopustit nedáme,
nepřátelům se nikdy nevzdáme,
neřekli jsme poslední slovo,
bojujeme všichni za jednoho,
ke skrytým dveřím upínáme zrak,
v Osamělé hoře na nás čeká Šmak,
vyjedeme do blížící se bouře,
dokud nezískáme zlato v Hoře.
Ležíme pod Mlžných hor klenbou,
v hlubokém spánku a s horečkou zlatou,
musíme se vzbudit a zase jít,
v temnotě pochodeň zapálit.
Lucerna už dávno vyhořela,
naše srdce po něm dodnes prahla,
Arcikame, kde konec je tvůj,
ukradený kámen se musí vrátit domů.
Musíme se vzbudit a zase jít,
píseň pro srdce a duši najít.
Na přátele dopustit nedáme,
nepřátelům se nikdy nevzdáme,
neřekli jsme poslední slovo,
bojujeme všichni za jednoho,
ke skrytým dveřím upínáme zrak,
v Osamělé hoře na nás čeká Šmak,
vyjedeme do blížící se bouře,
dokud nezískáme zlato v Hoře.
Daleko od Mlžných hor čeká na nás drak.