Релиз подготовлен специально для сайта firebit.org
"ДИТИНСТВО ВІДМІРЮЮТЬ ЗВУКИ, ЗАПАХИ, ОБРАЗИ ПЕРЕД ОЧИМА,
АЖ ДОКИ ТЕМНЕ РОЗУМІННЯ НЕ ВИРОСТАЄ РАЗОМ З НАМИ".
ДЖОН БЕТДЖЕМЕН
Релиз подготовлен специально для сайта firebit.org
ХЛОПЧИК У СМУГАСТІЙ ОДЕЖИНІ
Релиз подготовлен специально для сайта firebit.org
- Швидше! - Рухайтеся!
Швидше!
Хутко!
Негайно!
Я додому.
- Бувай, Бруно! - Бувай, Бруно!
- Привіт, сонечко. - Мамо, що відбувається?
- Ми святкуємо. - Святкуємо?
Твого тата підвищили на службі.
- Тобто доручили кращу роботу. - Я знаю, що значить "підвищили".
Ми відсвяткуємо це невеликою вечіркою.
Але він все одно залишиться солдатом, правда?
Так, моє козенятко. Так, просто зараз він буде важливішим.
І це ще не всі гарні новини,
але, думаю, тато сам захоче вам про це розповісти.
- Переїжджаємо? Куди? - У село.
Це дуже далеко. А як же Карл, і Леон, і Мартін?
Сонечко, я знаю, буде важко,
але наразі нам усім доведеться попрощатися зі своїми друзями.
Нічого, ми знайдемо нових друзів там, куди поїдемо. Правда?
Звісно, знайдете. У вас буде багато нових друзів.
Бруно, можеш запросити своїх друзів уранці, перш ніж ми поїдемо.
Вважай це пригодою, як ті, про які пишуть у книжках.
Але це - найкращий дім у світі.
Ну, ніколи не знаєш. Наш новий дім може виявитися ще кращим.
Тато каже, що там є сад.
Послухай, Бруно, річ у тому, що для солдата
в житті головне не вибір, а обов'язок,
тому якщо твоїй країні треба, аби ти кудись поїхав, ти їдеш.
Звісно, переїжджати значно легше,
коли знаєш, що твоя родина з радістю їде з тобою.
Бруно! Щоразу, як я тебе бачу, ти все більший.
Пройшов лише тиждень, Наталі.
Ну, то мабуть, це я щоразу стаю нижчою.
То що, діти,
що ви про все це думаєте? Про переїзд із Берліну?
Ну, мама з татом кажуть, що це добре,
тому, напевно, так воно і є.
Дітки, будьте чемними, добре? Рознесіть трохи їжі.
Хайль Гітлер!
Мої вітання.
- Він чудово виглядає, правда? - Ще й як.
Я так пишаюся тобою, синку.
От горе. Я часом думаю, що ти став солдатом через мене,
бо це я шила тобі усі ті костюми, коли ти був маленьким.
- Ти обожнював перевдягатися. - Наталі...
Одяг і досі робить тебе особливим, любий Ральф?
Ця форма і все, що вона символізує?
Мамо, це вечірка. Давай не будемо її псувати.
Я? Псувати?
Будь обережнішою.
Привселюдне висловлення своїх поглядів може погано скінчитись.
І ти це знаєш.
Ну, і чи надовго ми вас втрачаємо, синку?
- Думаю, до перемоги у війні. - Значить, не так уже й надовго.
Бруно!
Гаразд, Бруно. Час прощатися.
- Бувай. - До побачення!
"Втомлена іду я спатки, Сон стуляє оченятка,
Добрий янголе святий, Тихий сон мені навій,
Коли я що зле зробила, Наді мною білі крила
Ти, як завше, розпусти, Все пробач і захисти".
Амінь.
Діти, дивіться, дивіться! Наш новий дім.
Мені треба де про що подбати. Скоро побачимось.
Ну, то що ми думаємо?
Облиште. Тут чудово.
Ви двоє, ідіть обирайте собі кімнати. Я попрошу Марію, щоб вона
допомогла вам розпакувати речі.
А ти що скажеш, Маріє? Про новий дім.
Моя думка неважлива.
Але відчуття домівки не з'явиться, доки ми самі його не створимо, так?
Він уже встав?
Хто це такий?
Гадаю, один із солдатів твого тата.
- Він здався дуже серйозним. - Солдати завжди такі, хіба ні?
- А чому ми шепочемо? - Не знаю.
- Щоб гратися з ким? - З дітьми он на тій фермі.
На фермі? Я не бачила ферми. І оту теж.
Її видно лише з моєї кімнати.
І що, там є діти?
- Так, і немало. - Це добре.
- Значить, можна з ними гратися? - Так, чому б і ні.
Я трохи зачекаю, щоб розібратися, які вони,
- бо виглядають вони трохи дивно. - Діти дивно виглядають?
- Так, і фермери. - Як саме дивно?
Перепрошую.
Овочі.
Туди.
Бруно, ти все розпакував?
Бо я думаю, тобі слід повернутися нагору і все закінчити.
Дякую, мадам.
Бруно.
- Я ж казав, що вони дивні. - Хто?
Ці фермери. Вони носять піжами.
Бруно, а я якраз тебе шукав.
Що ж, дякую. Це було дуже корисно.
- Я прийду до вас іншим разом. - Звичайно, герр комендант.
Заходь.
Сідай, сідай.
Ну, то що скажеш?
О, Боже.
Я хочу додому.
Ти вдома, Бруно. Дім - це місце, де живе твоя сім'я.
Хіба ні?
Бруно, ти мусиш принаймні спробувати пристосуватися.
Я обіцяю, не пройде і...
Чому ті фермери носять піжами? Я бачу їх зі свого вікна.
Річ у тому, Бруно, що ті люди...
Що ж, розумієш, насправді вони зовсім не люди.
Бруно, а хто тобі сказав, що то ферма?
- Марія? - Ні.
Але це ж ферма, хіба ні?
Так.
Це якось пов'язане з твоєю новою роботою?
Усе, що тобі треба знати про мою тутешню роботу, Бруно, -
це те, що вона дуже важлива для нашої країни і для тебе.
Ми дуже важко працюємо, аби зробити світ кращим,
щоб ти зростав у кращому світі.
Але ти ж не фермер. Ти солдат.
Бруно, може, прийдеш і допоможеш мені розкласти речі в кухні?
Але мені все одно можна з ними гратися, правда? З тими дітьми.
Мабуть, ні, Бруно. Ні.
Ти ж сам кажеш, вони трохи дивні. Трохи...
Ну, вони інші.
Не турбуйся, моє сонечко. Ми знайдемо тобі нових друзів,
але вони будуть не з ферми.
Ральф, ти ж пообіцяв.
- Ти ж казав, що табір дуже далеко. - Так і є.
Звідки я мав знати, що Бруно бачитиме його з вікна спальні?
Один з них приходив до нас у кухню.
- Хазяїне Бруно, як ти сьогодні? - Усе набридло.
Ти вже два тижні щодня кажеш одне й те саме.
- Але це правда. - Ну, то піди надвір, погуляй.
- З ким тут гуляти? - Не знаю. З Гретель?
- Що ж, можеш розважати себе сам. - Я намагаюся.
Одне я знаю точно:
якщо сидіти і надувати щоки, щасливішим не станеш.
- Бруно, що це ти робиш? - Досліджую!
Ні! Ні, не позад будинку. Я ж казала, тут ходити не можна.
- Досліджуй перед домом! - Але там я усе дослідив.
- Ну, то знайди собі іншу справу. - Наприклад, яку?
Зайди всередину, ми щось придумаємо.
То що, діти, чим сьогодні займалися?
- Тим самим, чим учора. - А саме?
- Тим самим, чим позавчора. - Але сьогодні ти досліджував.
- Це мені подобається. - Куди ти ходив?
Я хотів подивитися, що в саду за будинком, та мама мене не пустила.
У саду за будинком?
Боже борони.
Напевно, ти сумуватимеш за своїми друзями.
Я навіть за школою сумую.
Ну, ніколи не думав, що почую таке від тебе.
Нічого, довго за нею сумувати не доведеться.
- Правда? - Я знайшов вам обом репетитора.
Герр Ліст приходитиме двічі на тиждень.
То що, до школи ми не підемо?
Школа приходитиме до нас?
Швидше приїжджатиме на старому велосипеді.
Це пташка без...
Доброго ранку, чоловічку. Як ся маєш сьогодні?
- Можна попросити вас про послугу? - Ну, попросити можна.
У вас часом немає непотрібних шин?
Старої шини, від вантажівки абощо?
Єдина лишня шина, яку я тут бачив,
належить лейтенанту Майнбергу.
- А він нею користується? - Так, він дуже до неї прив'язаний.
Припини. Він не розуміє. Йому лише вісім.
А тобі лише 1 2, тому припини вдавати, ніби ти старша.
І взагалі, навіщо тобі шина?
- Хочу зробити гойдалку. - Гойдалку?
Це й справді звучить цікаво.
Ти!
Сюди, негайно.
Швидше!
Відведи цього хлопчика у сарай за будинком.
Там є якісь шини. Він вибере собі одну.
Ти віднесеш її туди, куди він скаже. Ти розумієш?
Ну, чоловічку, чого чекаєш?
Може, оцю?
Де моя мама?
Її нема вдома.
- Коли вона повернеться? - Думаю, скоро.
Але не турбуйся.
- Але я можу стекти кров'ю і померти. - Ні, не стечеш.
- Мені треба їхати до лікарні? - Ні. Це лише невеликий поріз.
Облиш. Не так уже й болить.
Ну ось, уже краще.
- Як тебе звати? - Павел.
Зараз тобі треба кілька хвилин посидіти нерухомо,
перш ніж ти знову почнеш ходити на тій нозі.
Ти розкажеш мамі, що сталося?
Думаю, вона сама все побачить.
Мабуть, вона відвезе мене до лікаря.
Я так не думаю.
- Може, усе гірше, ніж здається. - Ні.
Звідки тобі знати? Ти не лікар.
- Лікар. - Ні, не лікар.
Ти чистиш картоплю.
Я був лікарем, проходив практику.
Перед тим, як я...
Перед тим, як я приїхав сюди.
Мабуть, поганий з тебе був лікар, якщо ти мусив проходити практику.
Ну, а ти ким станеш, коли виростеш?
Я знаю. Дослідником.
Звідки ти знаєш?
А на фермі добре?
Бруно. Бруно, що з тобою сталося?
Я зробив гойдалку, але впав з неї і порізав коліно.
Але Павел, ось він, заніс мене в дім і забинтував коліно.
- Іди в свою кімнату. - Але Павел каже, що я...
Не сперечайся. Іди в свою кімнату.
Дякую.
Так нечесно, у тебе є вид з вікна.
Ну, мінятися я не буду.
Думаю, приїхала школа.
Ні, я про нещодавню історію.
- Вас цікавлять теперішні події ? - Так, дуже.
Отож, ви розумітимете ситуацію,
у якій зараз опинилася наша чудова нація.
Так. Я читаю газети щоразу, як маю нагоду, а один татів солдат
розповідає мені про все, що відбувається.
Добре. А ти, Бруно? Ти читав газети?
- А взагалі щось читав? - Книги.
Добре. Які саме книги?
В основному, пригодницькі.
Знаєте, про лицарів у сяючих латах, що досліджують чужі землі, тощо,
і дурних принцес, що завше плутаються під ногами.
Що ж, тому я й тут - щоб допомагати. Скільки тобі зараз, Бруно? Вісім?
Час облишити ті художні книжки
і взятися до вивчення фактів.
Думаю, настав час скерувати твої думки на реальний світ,
і я впевнений, що це стане ідеальним початком.
Помри, помри!
Помри, помри.
Привіт.
Я досліджую.
- А ти що робиш? - Ми... Ми будуємо нову хатину.
У тебе там багато друзів?
Кілька. Але ми часто б'ємося.
Тому я й люблю бути тут. Можна побути самому.
- Я Бруно. - Шмуель.
- Як? - Я Шмуель.
Тебе так звати? Я ще ніколи не чув, щоб когось так звали.
А я ніколи не чув, щоб когось звали Бруно.
Але Шмуель. Нікого не називають Шмуель.
Я живу в будинку, он там, за лісом.
- У тебе є з собою якась їжа? - Ні.
А ти голодний?
Скільки тобі років?
- Вісім. - Мені теж!
Так нечесно, я тут стирчу зовсім один,
а ти там цілий день граєшся з друзями.
- Граюся? - Ну, той номер.
- Хіба це не частина гри абощо? - Це просто мій номер.
Усім дають різні номери.
Зрозуміло. А тоді що?
- Мені треба негайно повертатися! - Справді?
Ага.
Приємно було познайомитися, Шмуель.
А мені з тобою, Бруно.
Бувай.
Мамо, я ніяк не знайду свого футбольного м'яча.
Він має бути в одній з твоїх шаф, котику.
Там нема. Я шукав.
Можна мені взяти шматочок шоколаду?
Один. Так.
Бруно?
- Ти шукав у підвалі? - У підвалі?
Свого футбольного м'яча.
Чорт.
- Гретель, я щойно бачив усіх твоїх... - Усіх моїх що?
Усі твоїх ляльок, унизу в підвалі.
Ляльками граються маленькі дівчатка.
Це неправильно - гратися дурними іграшками,
коли люди на чужині ризикують життям заради фатерлянду.
- "У чать мого народу - моя учать". - У часть.
"Його боротьба і його жалі, його радощі і його нещастя - мої .
Я повинен працювати і творити ради воскресіння мого фатерлянду.
Історія мого народу - чудова і славетна".
І вже 1 2.00.
- Перепрошую? - Хіба це не час кінця занять?
Коли переривати урок, вирішує учитель, Бруно,
а не учень. А зараз продовжуй, будь ласка.
Бруно, ось ти де.
Я на годинку з'їжджу в місто. Хочеш зі мною?
Обережніше на тій гойдалці.
Дякую.
Можна дещо у тебе запитати?
Чому ви цілий день ходите в піжамах?
- Це не піжами. - Ну, оце, що на вас.
Ми мусимо. Вони забрали увесь наш одяг.
- Хто забрав? - Солдати.
Солдати? Чому?
Я не люблю солдатів. А ти?
А я люблю. Мій тато - солдат,
але не такий, що без причин забирає у людей одяг.
А який тоді?
Ну, він важливий.
Він відповідає за те, щоб покращувати усім життя.
- То твій тато - фермер? - Ні, він годинникар.
Чи був ним. Зараз він переважно ремонтує лише взуття.
Смішно, як ті дорослі ніяк не вирішать,
чим же вони хочуть займатися. Це як Павел.
Ти його знаєш? Він живе там.
Колись він був лікарем, а тоді покинув усе, щоб чистити картоплю.
Можна запитати в тебе ще щось?
Що ви палите у тих димарях?
Я вчора бачив, як звідти йшов дим. Це просто сіно й таке інше?
Я не знаю. Нас туди не пускають.
Мама каже, що це старий одяг.
Що б воно не було, смердить страшенно.
Шкода, що ти забув шоколадку.
Так, вибач.
Я придумав! Може, ти колись прийдеш і повечеряєш з нами.
Я не можу, правда? Через це.
Але це для того, щоб від вас не тікала худоба, еге ж?
Худоба? Ні, це для того, щоб не тікали люди.
Тебе що, звідти не випускають?
- Чому? Що ти накоїв? - Я єврей.
Думаю, мені пора йти.
- Ти прийдеш завтра? - Я постараюсь.
- Ну, то бувай! - Бувай.
Невеличкий подарунок, сонечко.
Дякую, матусю.
- Ти не бачила Бруно? - Мабуть, надворі, на гойдалці.
Так, четвер підійде. Я пришлю за вами обома машину.
А дідусь з бабусею приїдуть?
Слухай, ти відчула учора той жахливий сморід?
- Він ішов з димарів. - Як захворіла?
У той день, коли я впав з гойдалки.
- А ти відчула той запах, мамо? - Батьку.
Мамо.
Дай мені з нею поговорити.
Ні, вона вдома. Я чую її голос.
Так. Чекаємо з нетерпінням. До побачення.
- Бабуся що, не приїде? - Ні.
Виявляється, вона хвора, але дідусь приїде.
- А ти відчув той запах, тату? - Що?
Той жахливий сморід з димарів. Що це таке?
Думаю, вони час від часу палять там сміття.
- Дивись. - Що?
- Агов! - Гретель.
Гей, так нечесно!
- Гретель. - Що?
Це лише гра.
Ральф, цей репетитор, якого ти найняв,
він зазвичай вчить таких малих дітей, як Гретель і Бруно?
Думаю, так. А що?
Ну, а ми знаємо, чого саме він їх навчає?
Здається, Гретель стала такою...
Їх навчають того, чого зараз вчать усіх дітей.
Вони не повинні відстати від програми.
Ходімо.
Час лягати спати.
"Єврей оббріхував нас і підбурював наших ворогів.
Єврей підкуповував нас поганими книжками.
Він насміхався над нашою літературою і нашою музикою.
Повсюди його вплив був руйнівним,
і кінцевим результатом цього впливу стало падіння нашої нації ,
- а тоді..." - Так, Бруно.
Я не розумію.
Падіння нації - це провина однієї цієї людини?
У даному випадку єврей символізує увесь єврейський рід.
Якби мова йшла лише про одну людину,
я впевнений, з нею можна було б щось вдіяти.
Але ж бувають і хороші євреї , чи не так?
Думаю, Бруно, якщо ти коли-небудь знайдеш хорошого єврея,
то ти будеш найкращим дослідником у світі.
Продовжуй, Гретель.
"Мета єврея - стати правителем людства.
єврей не творить, він руйнує.
Він ворог культури.
Тисячі німців стали бідними через єврея".
Хазяїне Бруно.
Що це ти робиш? Ти ж щойно пообідав, хіба ні?
Я збирався на прогулянку, і подумав, що можу зголодніти.
Але не забрудни мішечка. Давай його сюди.
- Я все гарненько загорну. - Ні. Це не твоя справа.
Бруно, що таке?
Чому це ти зі своїм мішечком?
Герр Ліст дав нам книги. Я піду на гойдалку і почитаю.
- Дай я гляну. - На що?
- На книги. - Ні.
Бруно, я просто хочу побачити, які книги дав вам герр Ліст.
- Я збрехав. - Що?
У мене тут
лише пригодницькі книжки.
Нічого. Тоді біжи.
Послухай, Маріє, сьогодні з нами вечерятиме ще дві людини.
Приїде батько коменданта,
і, здається, до нас прийде лейтенант Котлер.
Ось.
Що таке?
- Не кидай його сюди. - Що? Чому?
- Це небезпечно. - Небезпечно?
Це просто м'яч. Облиш.
Тобі не подобається гратися?
- Просто не в м'яча? - Не тут.
- Розкажи, як грати в гру з номерами. - Я ж тобі казав, це не гра.
Просто в нас усіх є номери.
Шмуель!
Бруно! Що ти робиш?
Мій м'яч перелетів через огорожу. Я просто діставав м'яча.
Вони смердять ще гірше, коли горять, чи не так?
Що?
Але ж ви, звісно...
Ельзо, я присягнувся зберігати таємницю.
- Від власної дружини. - Так.
Я поклявся власним життям. Ти розумієш?
Ельзо, ти теж у це віриш.
- Ти хочеш жити в сильній країні... - Ні, Ральф, ні! Ні, тільки не це!
Як ти можеш...
- Бо я солдат. - Як ти можеш...
- Солдати воюють на війні. - Це не війна!
Це її частина! Це вкрай необхідна її частина!
фатерлянд, якого ми всі прагнемо, ми всі, включаючи тебе,
не можна створити без такої роботи!
- Ельзо. Ельзо. - Відійди від мене! Відійди від мене!
Приїхав дідусь.
- Повірити не можу. - Приїхав дідусь.
Ми прийдемо за хвилину.
Хто тобі про це розповів?
Як там бабуся?
Боюся, вона дещо нездужає.
Дуже шкода, вона так хотіла з вами побачитися.
- Може, іншим разом, якщо зможе. - Звичайно.
Знаєш, Ральф, твоя мати справді хвора.
Вона тижнями тільки й говорила, що про цю поїздку.
Може, від цього вона й захворіла.
Отож, ваш батько каже, що у вас є репетитор.
Так. Він хороший.
Але він не дозволяє нам читати пригодницьких книг.
Усе, чим ми займаємося - нудна, стара історія.
Дозволь мені дещо тобі сказати, юний друже.
Якби не історія, ми б не сиділи тут, навколо цього стола.
Робота, якою займається тут твій батько, -
це історія в процесі становлення.
Коли я був у твоєму віці, історія була моїм улюбленим предметом,
що, як виявилося, не подобалося моєму батькові.
Чому?
Ну, він професор літератури в університеті.
Невже, він і досі викладає?
- Насправді я не знаю. - Ви не знаєте?
Ми не спілкуємося, я і мій батько. У певний момент він виїхав з країни.
Та невже, і коли?
Близько чотирьох років тому, герр комендант.
Але він не може бути старим. Скільки йому, за сорок, біля п'ятдесяти?
Куди ж він поїхав?
Лейтенанте Котлер,
ваш батько, професор літератури, куди він поїхав?
Здається, у Швейцарію, герр комендант.
Як дивно, що він вирішив покинути фатерлянд
саме в той момент, коли він був тут дуже потрібний.
Тоді, коли ми всі повинні зіграти власну роль у відновленні нації .
Ще вина!
Як він пояснив свій від'їзд? У нього був туберкульоз?
Він поїхав туди дихати цілющим повітрям?
Боюся, я справді цього не знаю, герр комендант.
Тоді вам доведеться у нього запитати.
Ну, це було б досить важко, правда?
Враховуючи, що він у Швейцарії .
Швидше!
Що це з тобою сьогодні таке?
Так, мабуть, справа була в цьому. Вірогідно, він був хворим.
Якщо, звичайно, він не мав суперечок.
- Я маю на увазі, з політикою уряду. - Інколи чуєш про таких людей.
Несповна розуму, більшість із них, або просто боягузи.
- Навіть так, всі вони зрадники. - Абсолютно правильно.
Припустімо, якби у випадку з вашим батьком усе було саме так,
ви б повідомили про це своєму начальству, як велить ваш обов'язок.
Лейтенанте Котлер!
Ах ти ідіотський єврей! Бруд!
Ральфе!
Єврей!
- Але тато сидів, склавши руки. - А чого ти від нього чекав?
Той єврей на це заслуговував.
Можна дещо в тебе запитати, про ферму?
Бруно, ти ж не можеш досі думати, що це ферма, правда?
Це табір. Те, що називають робочим табором.
Зрозуміло, що це для євреїв.
Лише для євреїв?
Бо вони - найкращі працівники?
Вони там не тому, що вони хороші, дурненький.
Вони ні до чого непридатні.
Вони там тому, що вони злі.
- Вони вороги. - Вороги?
- Але я думав, що ми боремося... - Вони злі, Бруно.
Злі, небезпечні паразити.
Саме через них ми програли у першій світовій війні.
Ти що, не слухав жодної розповіді герра Ліста?
Ні. Не дуже.
Тато не жахливий, правда? Він - хороша людина.
- Звісно, хороша. - Але він керує жахливим місцем.
Воно жахливе лише для них, Бруно.
Ми повинні пишатися татом, зараз ще більше, ніж будь-коли.
Він знову робить цю країну славетною.
Ти ж сам кажеш, вони трохи дивні. Трохи...
Ну, вони інші.
Вони вороги, Бруно.
Злі, небезпечні паразити.
Що ж, розумієш, насправді вони зовсім не люди.
Що ти тут робиш?
Вони хотіли когось з маленькими пальцями, щоб витерти ці келихи.
Вважається, що нам не можна дружити, нам з тобою.
Ми маємо бути ворогами. Ти про це знав?
Пригостити тебе?
- А який тато у тебе? - Який у мене тато?
Він хороша людина?
Ти ніколи не думав, що він поганий?
І ти ним пишаєшся?
А ти що, своїм не пишаєшся?
А в таборі справді жахливо?
Як ти смієш говорити з людьми, що тут живуть.
Як ти смієш!
Ти їси?
Ти крав їжу?
- Відповідай мені! - Ні, сер. Це він мені дав.
Він мій друг.
Що?
Чоловічку,
ти знаєш цього єврея?
Ти знаєш цього єврея?
Ні, я просто зайшов, а він брав їжу без дозволу.
Я ніколи його не бачив.
Ти, закінчуй терти келихи.
Коли я повернуся, ми з тобою поговоримо
про те, що буває з брехунами, які крадуть. Ходімо звідси.
Новоприбульці з радістю бачать, що життя в таборі -
це не лише робота.
І що тут є багато можливостей і для відпочинку.
У кінці робочого дня у кузні
чи на будівельній або взуттєвій фабриці робітники можуть
насолоджуватися багатьма розвагами, які пропонує табір.
Користуються популярністю організовані заняття спортом.
Ті, що не грають, із насолодою вболівають.
У кінці робочого дня
кафе, розташоване в центрі, - це ідеальне місце
зустрічі друзів і родин, де можна ситно і поживно поїсти.
Дітям особливо подобаються тістечка і торти, що є в меню.
Вечорами часом бувають музичні концерти,
які дають гастролюючі оркестри чи талановиті музиканти
з самого табору, і на концерти завжди приходить багато людей.
Серед інших видів відпочинку - читання в бібліотеці,
гончарство, кулінарія, мистецтво і садівництво для дорослих і дітей.
У таборі є все потрібне майже для всіх хобі, що спадають на думку.
Чудово.
- Браво. Відмінно. - Дякую.
До побачення, чоловічку.
Шмуель! Шмуель!
Я не розумію.
Я бачив фільм про цей табір,
і все виглядало так гарно.
Не знаю, чому я це зробив.
Гретель та інші казали мені усе оце,
і той солдат такий страшний.
Я приходив сюди багато днів, але тебе ніколи не було.
Я думав, може, ми вже не друзі.
Шмуель, пробач мені за те, що я зробив. Ми й досі друзі, правда?
А куди останнім часом подівся Курт? Я вже давно його не бачила.
- Хто такий Курт? - Лейтенант Котлер.
Його перевели на фронт.
Керівництво подумало, що його юність і ентузіазм
знайдуть там краще використання.
Герр комендант, вас до телефону.
Насправді, Гретель, його послали туди тому,
що він не повідомив органам влади
про те, що його батько не був вірним партії .
Що, слід додати, було його обов'язком.
- Що було його невдачею. - Невдачею?
Не пощастило в тому, що невірним був його батько, а не мати.
Очевидно, людина не зобов'язана доносити на власну матір.
- Що? - Коли повернеться Павел?
- Мамо? - Ніколи, дурненький.
Це батько. Їх бомбили.
Бабуся загинула.
"...перемогу, яку Ти здобув для нас
і для всіх, що спочивають з Ним,
яка тримає нас, що досі живі, у вічному братстві
з усіма, що чекають на Тебе на землі,
і з усіма, що оточують Тебе на небі,
у союзі з Ним, хто є воскресінням
і життям, хто живе і править з Тобою і Святим Духом,
Богом єдиним, світом безкінечним. Амінь".
Йому не слід класти туди цю листівку. Вона б цього не хотіла.
А він хоче.
"Всемогутній Боже, який смертю..."
Ти коли-небудь був на похороні?
Мої бабуся з дідусем обоє померли зразу, як потрапили сюди,
але ніяких похоронів не було.
Он ту звідти туди.
Вони обоє померли одночасно?
Від чого?
Я не знаю.
Тато сказав, що вони, мабуть, чимось заразилися по дорозі сюди.
Їм довелося лягати в лікарню зразу потому, як ми приїхали.
Більше ми їх не бачили.
Цікаво з тобою грати.
Проте шкода, що нам не можна зробити чогось цікавішого.
- Он ту, звідти туди. - Оцю?
- Цю? - Ні, он ту.
- Оцю сюди? - Ні, туди!
- Сюди? - Ні.
- Не хочу, щоб ти знову йшов додому. - Ні. Я теж не хочу.
Не можна так поводитися!
- Ти сумніваєшся в моїй поведінці? - Так продовжуватися не може!
Я знаю. Я більше цього не витримую, Ральф.
Я не можу тут залишатися і брати в цьому участь.
А ти не думаєш, що виникнуть запитання?
- Запитання? - Ну, що це говорить про
мою здатність виконувати роботу, якщо я не можу дати ради у сім'ї ?
- Робота? Ти так це називаєш? - Ану візьми себе в руки, жінко.
Добре. Просто ігноруй це. Ігноруй це.
Ігнорувати той факт, що людина, за яку я вийшла заміж, - монстр!
Навіть твоя власна мати не могла тебе любити.
Ви тут щасливі?
Так. Дуже.
А ти, Гретель?
Ну, була, але я таки сумую за домом. Сумую за своїми друзями.
Так, не сумніваюся. І ти теж, Бруно. Мабуть, сумуєш за своїми друзями.
Ні. Зараз уже ні, чесно.
Гадаю, справжнє запитання таке: якби з'явилася можливість,
ви б хотіли жити деінде?
- Знову вдома? - Ні. Не в Берліні. Поки що.
Десь у безпечному місці, наприклад, у тітки Лотті в Гейдельберзі.
Усі ми? І ти?
Ні. Боюся, поки що це неможливо.
Я повинен залишитися і закінчити тут свою роботу.
Розумієте, наразі ваша мама вважає, що тут...
Просто зараз вона відчуває, що вам треба провести час деінде.
Вам би цього хотілося?
Боюся, Бруно, у житті часто доводиться робити те, що не хочеш.
Важливо те, що ваша мати не вважає
це придатним місцем для проведення вашого дитинства,
і чим більше я про це думаю, тим більше усвідомлюю, що вона права.
- Але ж тату... - Ні!
Вам пора виїхати звідси.
Усе гаразд?
Ми ніяк не знайдемо тата.
Він пішов на іншу роботу разом із чоловіками,
і вони не повернулися.
У мене теж погані новини. Я їду звідси.
Цього разу надовго?
Ось чому все погано. Думаю, що назавжди.
Мама каже, це не місце для дітей, і це просто дурня.
- Коли ти їдеш? - Завтра. Після обіду.
То що, я тебе більше ніколи не побачу?
Побачиш. Ти можеш приїжджати на канікули в Берлін, якщо хочеш,
коли всі знову стануть дружити одне з одним.
Шкода, що я не можу допомогти тобі відшукати твого тата.
Я справді хочу загладити провину за те, що я тоді тебе підвів.
Тоді б ти на мене не сердився, так? Якби я допоміг знайти твого тата?
Було б чудово. Як таємна місія.
- Я можу зробити підкоп. - Що? Оцим?
- Ні, але я можу принести щось інше. - Ти не захочеш потрапити сюди.
Поглянь.
- Я міг би вилізти до тебе. - А навіщо?
Твого тата тут не буде, правда?
Але я був би дуже помітним, правда, якби я виліз?
Я не схожий на тебе.
Але ти міг би стати схожим на мене.
Якби ти вдягнувся так, як я, і зголив волосся.
Не буду я голити собі волосся.
- Міг би прикрити його кепкою. - Моя піжама іншого кольору.
Я міг би тобі принести. Тут є хатина, де їх повно,
тисячі. Але чи ти б таке зробив?
- Я хочу це зробити. - Але чи ти насмілишся?
- Я хочу допомогти тобі знайти тата. - Мені треба йти.
Значить, завтра? Я принесу величезного бутерброда.
І не забудь про піжаму!
Бруно?
Мамо, можна мені піти покататися на гойдалці?
- Бруно... - Це мій останній шанс.
Ну добре. Біжи.
- Я думав, ти не прийдеш! - Пробач. Втекти було нелегко.
Я не повинен бути тут сьогодні. Ти забув про піжаму!
- Ти приніс бутерброда? - Хіба я б тебе підвів?
Шмуель.
На.
Як я виглядаю?
Добре. До роботи.
Бруно?
Цього досить.
Ходімо, знайдемо твого тата.
Ходімо!
Хазяїне Бруно?
Шмуель.
- Можна нам піти у кафе абощо? - Кафе?
- Мабуть, мені слід іти додому. - А як же тато?
Так.
Спочатку перевіримо у нашій хатині.
Бруно?
Ходімо.
Тату?
Встати! Встати! Вставайте!
- Що відбувається? - Я не знаю.
Ми іноді ходимо марширувати.
Швидко! Встати, встати!
Швидко, швидко!
Бруно!
Він, напевно, досі десь надворі, мадам.
Бруно!
Бруно?
- У перед! - Швидко!
Вставай!
Вставай. Ти повинен!
Виводь їх!
...це означає, що наші щотижневі можливості
майже потрояться,
таким чином, до кінця літа...
- Ральфе. - Ельзо, у мене нарада.
Бруно зник.
Давайте!
Чекай тут!
Давай!
Рухайтеся! Рухайтеся!
Ставай у чергу!
Давай, ти!
Бруно!
Швидше!
Проходьте.
Бруно!
Усе гаразд. Думаю, ми просто перечекаємо тут дощ.
Зняти одяг!
Куди ми йдемо?
Ні, це просто душ.
Душ?
Відкрийте ворота! Відкрийте ворота!
Швидше!
Бруно!
Релиз подготовлен специально для сайта firebit.org