Napad!
Gremo, hitreje!
Heinrich, pridi! Naprej! Pridi!
K lestvam! Na moj ukaz! Naprej!
Heinrich! Ven! Vsi, gremo!
Hans, Hans. –Heinrich, takoj ven!
Napad!
Naprej, naprej, naprej!
Heinrich!
Napad! –Napad!
NA ZAHODU NIČ NOVEGA
Gremo!
SEVERNA NEMČIJA POMLAD, 1917
TRETJE LETO VOJNE
Paul! Paul!
Paul! –Ja? –Torej?
Kaj pa zdaj? –Ne vem.
Ve, da gremo vsi? –Seveda. –Doma ostajaš? –Si pa res skrit pod mamin predpasnik.
Daj, bom jaz podpisal. –Starši morajo podpisati. –Nekdo pač. No, daj.
Ne bo šlo, izvedeli bodo. –Kako le?
No? Si njegova mama dopisuje z njimi?
Posodi mi svinčnik. –Žal... –Ludwig.
Ne smeš, oče te bo pretepel. –Imaš boljšo idejo? Ne bom edini ostal.
Da, gospod! Čestitke, vojak Bäumer! Na fronto gremo. Mrtvec na pohodu!
Stojite na pragu obstoja.
Zapomnite si ta trenutek.
Velik trenutek je. Še leta vsa bodo sodili po tem, kar ste si danes drznili postati.
Železna mladina Nemčije!
Prijatelji, srečo imamo, da živimo v tem pomembnem času.
Vaša dejanja bodo napojila močno in plemenito pot.
Stoj in poslušaj, Leinemann! Cesar potrebuje vojake, ne otrok.
Prepričan sem, da bom mnoge od vas kmalu spet videl doma.
Vaš meč se bo v nožnico vrnil s častjo in spoštovanjem.
Na prsih boste s ponosom nosili iz železa kovan križ.
Kakorkoli že, pazite to!
V temačnih urah se bo gotovo zgodilo,
da boste pred napadom gojili dvome.
A zdaj ni čas za priznavanje duševne šibkosti!
Vsakršno obotavljanje pomeni izdajo domovine.
Moderno vojskovanje je kot igra šaha. Ni pomemben posamezen vojak.
Naša edina skrb je celo telo.
Imate priložnost zaslužiti si nošenje uniforme, ki ste jo dobili.
Z odhodom na fronto v Flandriji bomo prebodli sovražnika.
In nato boste v komaj nekaj tednih
končno vkorakali v Pariz! –Ja!
Naša prihodnost, prihodnost Nemčije
leži v rokah najmogočnejše generacije.
Prijatelji, to ste vi! –Ja!
Zato hitro v tabore! Za cesarja, boga in domovino! –Ja!
Naslednji.
Bäumer, Paul. Wiesengrund 53. Rojen 18. novembra, 1899. Drži?
Da, gospod.
Paul.
Na. Tvoj oče je lahko ponosen nate. –Ja.
Je vse v redu? –Ja, komaj čakam da začnem.
Pojdi. –Prihaja.
Oprostite. Ta je že od nekoga.
Verjetno mu je bila premajhna. To se pogosto dogaja. Zdaj je tvoja. –Hvala.
Ludwig, nam boš zdaj speljal vse ženske? –Ja. –Mene skrbi, da nas boš ustrelil.
Ne bo te čakala, Franz.
Ne bo!
Ti, šarmer.
LA MALMAISON, SEVERNA FRANCIJA 25 KM PRED ZAHODNO FRONTO
Tvoje ime, vojak? –Kropp. Albert Kropp, gospod.
Imaš rad umazana dekleta, Kropp?
Imaš rad umazana dekleta?
Ne, nimam, gospod. –Zakaj potem spiš z njo?
Ob treh se javi na stražo.
Borili se boste v od boga pozabljeni greznici.
A to boste počeli s čisto G98.
Razvajali jo boste in ljubili.
Skrbeli boste, da bo tako brezmadežna kot stegna svete device, prekleto.
Se razumemo? –Ja, gospod.
Dobrodošli v 78. rezervni pehotni polk.
Zdaj smo na zahodni fronti.
Dobrodošli v Pariz!
Kaj se dogaja? Do šestih jih moram pripeljati na fronto. –Lahko, ampak peš.
Tovornjake rabimo, poročnik. –Ukaze imam... –Ukaze si lahko vtaknete v rit!
40 mož umira v blatu. Spravite se že dol.
Vsi pokonci.
Dajmo, podvizajmo se.
Slišali ste štabnega kirurga.
Hitreje, vojaki, da ne boste zaspali!
Gremo!
Franz Müller, drži? –Ja. –Vrhovno poveljstvo pričakuje, da boš preživel najmanj 6 tednov.
Bi rad bil čez 6 tednov še živ? –Ja, gospod. –Potem se ne sprehajaj, kot da bi bil doma!
Razumeš? –Ja. –Hitro, nismo na čajanki!
Plin!
Plin! Plin! –Plin!
Plinske maske gor!
To, gospodje, je bil debel prašič.
Če bi Francozi znali ciljati, bi nas z žličkami strgali s ceste
in nas pokopali v ponvah.
Ena stvar pa je sigurna kot amen v cerkvi...
Debeli prašiči ne nosijo plina!
Pogled naprej.
Si gluh? –Ne, gospod. Skušal sem si nadeti masko.
Paul Bäumer, skoraj zagotovo boš do zore že mrtev. Nekaj bi moral pojesti.
Pozor! Plinske maske dol! –Plinske maske dol!
Ti pa ne. Obdrži jo do svoje večerne straže.
Skupaj z umazancem.
Nazaj v kolono. Marš!
Ostanite skupaj in gremo!
Hitro, gremo!
Pridi, Paul. Daj mi svoj nahrbtnik. Naslednjič boš ti nesel mojega.
Čestitke, vojaki. To je vaš novi dom. Čelade dol!
Vidim, da ste se zabavali brez mene, Steinberger. –Celo noč so nas obstreljevali.
Možje so na koncu. –Suhi čevlji bi pomagali.
Bi raje videl, da vsi utonemo? Vsi na delo! Osušimo jarek.
V vrsto, rešimo jarek!
Kaj čakaš, Bäumer?
Kaj postopate? Pomagajte rešiti jarek.
Ko psu enkrat vržeš kost, jo bo vedno zagrabil.
Ko človeku daš moč...
Človek je zver.
Pij.
Katczinsky, pridi sem pomagat.
Nocoj bo še slabše.
Oprosti. –Pozabi.
Ni tako, kot sem si predstavljal. –Utihni, Ludwig.
Moje roke... Ne čutim jih več.
Za spodnjice jih vtakni. Meni to vedno pomaga.
Bo zaradi tega kaj bolje streljala?
Si slišal? –Kaj?
Ta zvok, poslušaj. –Nič ni.
Najin prvi Francoz. –Pomiri se, Paulchen.
Nekdo je tam.
Kdo je tam?
Hej!
Pokaži se!
Ne, ne, ne! –Zadeli so me, zadeli so me!
Ne, Paul. Ne. –Kaj se dogaja? –V redu si.
Kaj je? –Oni tam. Streljali so name.
Videli so odsev tvoje čelade.
Od zdaj naprej glave dol. Če nočeta ujeti krogle z zobmi, se premaknita v levo.
Strel, premik. Strel, premik. Razumeta?
Ja.
Pridi, Paul.
V kritje! Pozor!
Sem! Bäumer, sem. Hitro, pridi!
V bunker!
Noter! Noter! Noter!
"Pazi, kaj ješ."
To mi je mama rekla.
Saj bomo ostali skupaj, ne? –Ja. –Skupaj bomo držali. Vedno.
Ne zmorem tega, Paul. Ne zmorem. Domov moram.
Plazeči jez.
Kaj?
Vsakih par minut topniški jez naredi korak naprej.
Takoj zatem se naprej pomakne pehota.
Kaj hočete reči? –Prihajajo.
Kam greš? –Takoj se vrnem. –Skoraj je že konec.
Ne, pustite me! –Pomiri se. –Pustite me. Hočem ven!
Pomiri se.
Ne!
Vsi ven! Ven! Ven!
Ven!
Hej, tu je Paul.
Albert, pridi sem! Našli smo Paula.
Paul!
Si v redu?
Si v redu, Paul?
Pridi, Paul. Pomagal ti bom.
Pridi, vstani. Sedi sem. –Si ranjen?
Paul, si ranjen? Me slišiš?
Tu potrebujemo pomoč. –Se vidimo kasneje, Paul. –Kasneje, Paul.
Tu je še eden. Pomoč potrebujemo!
Katczinsky, nazaj na delo. In ti, si ranjen? –Ne.
Potem začni zbirati. Joj, joj!
Vsak dan je tako.
Dajmo, delajmo! Nimamo celega dne.
18 MESECEV KASNEJE –Albrecht, Karl. Diepholz.
14. september, 1898.
Blumenthal, Samuel.
Dresden, 6. november, 1900.
Včeraj je imel rojstni dan.
Von Gallwitz, Gustav.
Osnabrück, 20. junij, 1899.
Götz Lüttwitz... –Dovolj je.
VRHOVNO POVELJSTVO 7. NOVEMBER, 1918
G. Erzberger.
Bog nam pomagaj.
Spet več kot 40.000 mrtvih v zadnjih nekaj tednih.
To bi moralo prepričati generalštab.
Mislim, da gospodje vedo, da je konec.
Vsi to vemo.
Generalni feldmaršal.
POKRAJINA ŠAMPANJA, FRANCIJA OKUPIRANO OZEMLJE
Hvala. –Ja, gospod.
S tem tempom še 180 let ne bomo osvojili Francije.
Preračunal sem. –Glej, da te ne dobijo, Kat.
Nikoli.
Daj.
Razloži mi, kako je po tvoje za tole vredno umreti.
Ko stradaš, bi storil vse.
Prekleta kurba!
Čakaj, ustrelil bom to barabo!
Kat?
Beži!
Vrni mojo gos, usrane! –Beži!
Kurbe!
Sem ti rekel. –Junaka sta. –Zapri vrata, da ne bodo drugi zavohali.
Lepo. ––Sploh se ne spomnim več... –Ušorabi svoje pruske možgane.
Odprtih oči in dolgih prstov. –Pomagaj mi z gosko.
Kos gosi za gos. Iz Francije za Franza. –Hočem perutničko.
Še moram deliti? Če ne, bom vzel ostalo. –Napolni mojo skledo.
Pridi sem, slepa kokoš. Širokoustna žaba...
Počivaj v miru med rafali.
O. bog. Za tole bom vajin večni dolžnik.
Ni slabo, kajne? –Ja.
Pa ti? –Dobro sem.
Dobro je, Paul. –Dobro, Kat. –Življenje je kratko.
Kje je Emil, ko ga rabiš? –Emil, prinesi kavo in kaviar.
Ja in pripravi mi kopel za stopala. Potrebujem kopel za stopala.
Kat? –Kaj je?
Kmet, kmet! –Kmet, ja!
Tjaden je tiho sedel in rekel: "Križ, križ..." Samo to sem slišal. "Križ."
"Moj oče je bil vodja Nazareta."
"Vodja Nazareta?" je vprašal učitelj.
"Kaj? Tega še nisem slišal. Tjaden, pojdi domov in še enkrat vprašaj."
Naslednjega jutra Tjaden priteče v šolo in zakliče:
"Oprostite. Oče ni bil vodja Nazareta. Zadnjega so videli z Nadjo Roth."
Poglej.
Poglej!
Hej, živijo!
Pridite sem!
Sveža bageta!
Za vas!
Jetrnica, ljubezen! Veliko ljubezni!
Franz, kaj delaš? Vzemi me s sabo. –Pridi.
Saj bi šel, a dela norca iz sebe.
Zelo lepa si, ljubezen moja.
Franz! Temnolasa lepotica je moja!
Kaj dela?
Franz!
Adijo!
Adijo, prijatelji moji!
Prekleto.
Veste, kaj bi počel, če bi bilo konec vojne? –Ni je konec, zato ni važno. –Če bi je bilo.
Spet bi bili obkroženi z ženskami. –To pa res.
Osem dni ne bi oblekel hlač.
Premlatiti bi te moral, ker tako govoriš. –Pa ti, Paul?
Nimam pojma. –Jaz bi ostal s Prusi.
Ti si idiot, Tjaden.
Si že kdaj kopal šoto? Poskusi kdaj.
Slabše kot kopanje jarkov že ne more biti. –Traja pa dlje. In delu se ne moreš izogniti.
V času miru vojak nima nobenih skrbi.
Zjutraj te čaka hrana, če ne, ne vstaneš.
Imaš mehko posteljo in na njej vsak teden sveže rjuhe. Potem pa...
Preden se zavem, sem desetnik.
Zamisli si to. Da bi jaz postal vojaški policist.
Konjak tu, pivo tam. Vojaški policist je vsakemu prijatelj.
Samo en problem je, Tjaden.
Kaj pa? –Ti nikoli ne boš desetar, kajne?
Zmeraj imaš take neumestne komentarje. Koga briga, kaj ti misliš.
Kat! Kat! –Tukaj!
Kat!
"Dragi."
"Prosil si za paket hrane."
"Štiri porcije klobas v masti so na poti."
"Nekaj kosov torte."
"Kislo zelje in dimljene klobase."
"Še nekaj..."
"Asp...? Aspirinov?" –Aspirinov. "–In skodelico sladkorja."
"Zraven so še jajca in kozarec slivove marmelade."
"Ne jej prehitro, da mi ne bo treba takoj pošiljati nove pošiljke."
"Na tvojem mestu bi paket skrila pred ostalimi."
"Dragi moj. Moram te še nekaj vprašati."
"Si že privarčeval kaj denarja?"
"Misliš, da bi ga lahko nekaj poslal domov?"
"Ljudje pravijo, da bo kmalu konec vojne."
"Zato bi bili prihranki dobrodošli."
"Verjetno si misliš, le kaj imam za bregom. Zakaj te to sprašujem."
"A nočem te užaliti."
"Saj me poznaš, nikoli mi ni dovolj."
"Ne morem pomagati, vedno hočem več in več."
"Zato glej, da ne padeš, preden se vrneš domov."
"Karl Lemmer je v bolnišnici nekje na vzhodu."
"Nekaj v zvezi z želodcem. Na fronti je bil samo tri tedne."
"Ne moreš še ti domov zaradi revme?"
"Svojo vlogo si že odigral."
Ko bi te le videla sedeti tam s svojo cigaro.
"V nedeljo bom obiskala gr..."
"V nedeljo bom obiskala grob najinega sina."
"Nekaj mu bom prebrala, saj veš, kako je imel to rad."
"Drugo leto bova lahko skupaj praznovala njegov deseti rojstni dan."
"Za zdaj bo to vse."
"Poljube od tvoje žene."
"Adijo.."
Nisem vedel.
O, Paul.
Le kako se bo vse to končalo?
Vrnitev domov,
vrnitev v normalno življenje.
Ko pa vsak hoče vedeti le, v katerih bitkah smo bili.
Bomo kot popotniki, ki spadajo v neko drugo deželo.
Včasih se sprašujem...
Ali ne bi bil srečnejši tu v taboru s tabo?
In Tjadnom in Kroppom.
In z Müllerjem. On bi sedel z nami.
In bi jedli ocvrt krompir.
Neolupljen.
No...
Dovolj je tega.
Le kdaj bomo spet šli?
Kdaj bomo spet šli?
Franz? –Ja?
Jutri vstanemo ob šestih. Neke otroke gremo iskat.
Kaj se je zgodilo?
Danes bi morali priti. Cela skupina.
Kako je bilo?
Lepo. –Ja? –Ja.
Na.
Povohaj.
Kako ji je ime? –Eloise.
Eloise.
Njena koža je bela, kot mleko.
Prsi...
Hej. Jaz tudi hočem povohati.
Kropp, vrni mi jo.
Na. –Tako dekle nima nikoli umazanije za nohti.
Ne. –Kvečjemu kaj peska z obale.
Tjaden, daj mi jo nazaj. –Grem stavit, da se kopa dvakrat na dan.
Tjaden, vrni mi jo.
To je morala biti huda eksplozija.
Minometni topovi.
Iz uniforme ga je odneslo.
Je eden od tistih, ki jih iščemo?
Ne, oni so pogrešani šele od včeraj. Ta visi tu že nekaj časa.
Ni prijetno.
Ne pomehkužite se, možje.
Koliko jih iščemo? –Šestdeset mladih rekrutov.
Za zajtrk je repin kruh. Za kosilo isto.
Obkrožen sem z repinim kruhom. Ne zdržim več.
Povejte mi, ko jih najdete. Jaz ne grem naprej.
Plin.
Plin je bil.
Sranje.
Dober dan, gospa.
Jaz sem Kropp.
Pa vi?
Ali bi...
Bi hoteli iti z mano?
Ni problema.
Kat?
Kat.
Kat!
Sranje.
Prekleto, otroci.
Otroci neumni. Prehitro so sneli maske.
Nemčija bo kmalu prazna.
COMPIEGNE, FRANCIJA 8. NOVEMBER, 1918
General.
No, Brixdorf, kaj je novega? –Francozi pritiskajo.
Danes zjutraj je naša izvidnica prestregla ukaz za zbor celih divizij v Latierru.
Tankovska flota naj bi še vedno tičala pri Fernancourtu. Napad je zelo verjeten.
Socialni demokrati bodo poguba za človeštvo, Brixdorf.
General?
Pravkar sem poslal nemško delegacijo v Compigne na pogajanja o premirju.
Ti ljudje prodajajo našo domovino.
Moj ukaz je vojna.
Dokler je tako, se bom boril za vsak meter.
Počakati moramo na nove enote. Čez par mesecev bodo prišli mladi rekruti.
Francozi se na vso moč trudijo, da bi nam vsilili svoje nesprejemljive pogoje.
Ne bom kapituliral.
Nemudoma moramo udariti nazaj. Z vso silo.
General.
Z našega vidika...
Moram biti jasen...
Moramo si biti na jasnem...
Za božjo voljo.
Sranje.
Gospod!
Vojaki spakirajte, zvijte posteljnino in operite kuhinjske pripomočke.
Cel polk se bo premaknil na prednji strelni položaj.
Gremo vsi, ki lahko stojimo na nogah.
V vrsto, za božjo voljo.
Mislite, da bodo Francozi čakali, da si počešete sramne dlake?
Pa gremo spet. –Gremo! –Kam? –Kam, le kam?
V bitko.
Gospod maršal vas čaka.
Vrnil se bom pote.
Mi zavidaš, kaj?
Pred vas sem prišel
z upanjem, da boste to videli kot priložnost
za prekinitev vseh sovražnih akcij.
V imenu človečnosti
vas prosim za sporazum o prekinitvi ognja
za čas trajanja naših pogajanj,
da bi našima narodoma prihranili nepotrebno izčrpavanje.
Matthias Erzberger, vodja nemške delegacije.
Weygand, kaj hočejo ti gospodje?
Ne vem.
Maršala Focha zanima, kaj je vas je prineslo k njemu.
Z veseljem bomo prisluhnili
vašemu predlogu za prekinitev ognja, na vodi, kopnem in v zraku.
Nobenega takega predloga nimam.
Kaj misli s tem? –Mislim, da mu ni všeč, kako ste se izrazili.
Ja. Dobro, potem...
Gospod maršal, radi bi slišali vaše pogoje, prosim.
Vaše pogoje hočem slišati.
Ne prodajajte mi megle, povejte.
Hoče, da ga uradno zaprosite.
Gospod maršal,
prosim vas za premirje.
Prosimo za premirje.
Imate 72 ur, da sprejmete naše pogoje. O njih se ne bomo pogajali.
72 ur? –Vojna se bo nadaljevala, dokler ne podpišete... –Gospod maršal,
ne dovolite, da nam pobegne 72 ur.
Na tisoče življenj je odvisnih od tega.
Potem pa podpišite.
Razumem.
Gremo na juriš. –Gospod.
Vojaki, na juriš.
Gremo, vsi ven.
Vojaki, na juriš.
Na juriš.
Vojaki, na juriš.
Vojaki, na juriš. Gremo, gremo!
Držite linijo!
Naprej, naprej, naprej!
Pazite na samostrele…
Naprej! Gremo, fantje!
Naprej, naprej!
Naprej, Paul. Pridi. Paul!
Okrepitve!
Prekleto, ne, ne!
Ven!
Kaj je to?
Ven!
Hitro, hitro! Gremo! –Ven!
Tam, tam, poglejte! –Kaj je? –Tamle. –Kaj je to?
Streljajte!
V kritje! Vsi v kritje!
Hitro, fantje, mislite!
Pripravite ročne granate! Vrzite jih, ko bodo nad nami.
Gremo, gremo, fantje!
Ven! Ven!
Franz! –Pridite, za mano!
Franz!
Paul!
Paul. Paul!
Streljajte!
Umik!
Ne, ne! Ne streljajte! Ne!
Prosim, ne! Ne!
Ne, čakajte, ne streljajte. Ne streljajte. Ne. –Albert.
Albert! –Gremo. Pridi!
Gremo!
Kje je Franz? Franza sem pustil samega!
Katczinsky! Vzemi brzostrelko in se umakni!
Zbrali se bomo v Eguisacu, dva kilometra severovzhodno.
Pogrešam svoje prijatelje, gospod. Vse pogrešam!
Jaz pogrešam svojo mamo, za božjo voljo. Granate, municija! Greva!
Paul, pridi!
Hitro od tod!
To niso pogajanja, to je diktat.
Morda bi se morali vrniti v Spa na posvet z generalštabom.
In kaj pričakujete od tega?
Tudi če bomo na koncu gotovo izgubili, ne more biti slabše, kot ta predaja.
Razen nekaj sto tisoč dodatnih smrti.
Alzacija–Lorena, okupacija Porenja, topovi, lokomotive, vlaki in še kaj.
To je popolna kapitulacija.
Vsak mesec v Evropi pristane 250.000 Američanov.
Marne, Cantigny, Cambrai. Vsi izgubljeni.
Po moje je vse, kar na loči od premirja, lažni ponos.
Zahvaljujoč vam in vašim poveljnikom, se ukvarjamo z neredom, ki so pustili.
Če se odločite oditi, kar izvolite. Mi bomo ostali tu.
Zima je.
Brez vlakov in hrane bodo boljševiki prevzeli oblast.
Namesto da bi častno umrli na bojišču, bodo možje od lakote umrli na poti domov.
Častno?
Moj sin je umrl v vojni. Nobene časti ne čuti.
Von Helldorf.
Kopijo njihovih predlogov telegrafirajte v štab. Obvestite vlado.
Imamo še 72 ur in z vsako zapravljeno minuto umre kak vojak.
Pridobimo si usmiljenje, kjer lahko, a za božjo voljo, sklenimo mir.
Umik, umik!
Hitro streljajte!
Streljajte!
Utihni!
Dovolj je!
Ne, ne, ne.
Tovariš.
Tovariš, tovariš.
Žal mi je.
Tako mi je žal, tako mi je žal.
Tvoja žena...
Obljubim... Obljubim...
Obljubim...
Kdaj ste rojeni, Brixdorf?
Junija, 1877.
Otrok poletja.
Ja.
Kaj dela vaš oče?
Moja družina živi in ima tovarno v Holsteinu.
Kaj pa delajo?
Jahalna sedla, general. –Jahalna sedla?
To se bo vedno prodajalo. Vaša prihodnost je zagotovljena.
Res imam srečo.
In? Se veselite odhoda domov?
Ko tu ne bomo več potrebni? –Ja.
Po vojni me čaka odgovoren položaj.
Prevzel bom posel.
Čestitke. –Pa vi?
Jaz sem vojak.
Moj oče je bil častnik v tem polku.
Pod Bismarckom se je boril v treh vojnah.
V vseh treh je zmagal.
1871 je naskočil Pariz in se vrnil kot junak.
Prepozno sem se rodil, Brixdorf.
50 let ni bilo vojne.
Kaj je vojak brez vojne?
Sta si bila z očetom blizu?
Morda, ko sem bil še otrok.
Človek se rodi sam,
živi sam
in sam umre.
CESAR JE ODSTOPIL –Naprej.
Von Helldorf. Kako vam lahko pomagam? –Iz Hindenburga je. –Takoj ga odpri.
Poziva nas k podpisu.
Konec je! Domov gremo!
V imenu vseh, ki živijo v svetu greha. Obkroža nas...
Potrkaj na vrata samostana in našel boš le tatove in barabe.
Končno je konec. Prasci debeli so končno dojeli.
Končno se pogajajo. Kmalu gremo domov, slišiš?
Je še kje kak narednik?
Kloroform mu dajte, za božjo voljo.
Bäumer.
–Tjaden? Tjaden.
Kaj se je zgodilo? Kam so te zadeli? –Nad koleno.
Čeprav ne verjamem. Nič ne čutim.
Kako visoko je? Ne morem dvigniti glave.
Kakih deset centimetrov.
Kmalu greš domov, Tjaden. –Misliš? –Ja, seveda.
A dvomim, da me bo policija sprejela.
Prekleto sranje.
Še vedno lahko to storiš.
Boš videl.
Ne bom pustil, da mi jo odrežejo.
Ne bom živel kot kripelj.
Ne bo ti treba. Mnogo slabših so že pokrpali.
Dragi Paul Nekaj ti moram dati.
Je mrtev?
Pogumen moraš biti.
Živ si, razumeš? Za to moraš biti hvaležen.
Za nas. Za tiste, ki jim ni uspelo. –Dovolj!
Ne smeš tako govoriti. Ne ti!
Vsi se morajo zbrati. –Ostali so v bolnišnici ali pa v grobu.
Vidi se, da je že kuhano. –Ne morem.
Zakaj ne? –Kuhal sem za 150 ljudi, ne morem razdeliti 80 obrokov.
Si neumen?
Dobil si sestavine za drugo četo. Mi smo druga četa!
Zato začni deliti! –Kat?
Kat! –Paul? –Kat.
Paul! Paul! –Kat, živ si! –Paul! –Živ si!
Tjaden je ranjen. V cerkvi leži.
Dvojno porcijo bo dobil. –Ja.
Še eno. Sem.
Prekleto, mislil sem, da si mrtev.
Enkrat bomo vsi mrtvi.
Pa ne zdaj, ko je konec.
Če umreš pred mano, te bom ubil.
Tjaden.
Kat? –Ja.
Kat. –Juho imam zate.
Imaš tudi pribor? –Seveda.
Takole, pojej.
Tjaden, nehaj!
Nehaj!
Pomoč potrebujeva!
Zakaj si to storil? Zakaj?
Konec je zame. –Izkrvavel bo!
Tjaden.
Kaj je?
Nekaj sem izgubil.
Kat, znaš ti francosko? –Prosim, prosim.
Mama je hotela, da se učim francosko.
In igrati klavir.
Tudi pred vojno me je svarila. Ni hotela da grem.
"To ni zate," je vedno govorila. "Takoj bi umrl."
Hotel sem dokazati, da lahko.
Kaj ti zdaj to pomaga?
"V par tednih bomo v Parizu."
Dve leti spominov na granate ne moreš odvreči kot kos oblačila. –Paul.
Smradu se ne bomo nikoli rešili.
Dovolj. –Ludwig je mrtev, Franz je mrtev, Albert... ––Kaj ima to opraviti z nama?
Ne trpijo več. Našli so svoj mir.
Tu je vse kot vročica. Nihče si je ne želi, a kar naenkrat pride.
Nihče ni prosil za to. A je, kar je. Tu smo, tako kot pol sveta. Bog gleda
na nas, morilce.
Ja, no.
A kaj jaz vem? Ničesar.
Sem le par škornjev s puško.
Spočij si malo. Mi smo imeli srečo. –Ja.
Kat?
Zakaj je umrl tvoj sin?
Zaradi noric.
Bojim se tega, kar prihaja.
Nikar.
Henri.
Poskusi.
So bili danes pečeni?
Se opravičujem, gospod. Mislim, da ne.
Gospod maršal.
Poslušam. –Cesar je odstopil.
Vojaki ne ubogajo ukazov. Dezerterji hodijo po deželi.
Nova vlada bo storila vse, kar je v njeni moči, da izpolni svoje dolžnosti,
vendar se prebivalstvo, ne po svoji krivdi, sooča z lakoto in brezvladjem.
To je skrb poražencev, ne zmagovalcev. Jaz se tega ne bojim.
Zavračam vsak kompromis. –Gospod maršal, prosim.
Bodite pošteni do svojega nasprotnika, sicer bo ta mir osovražen. –Pošten?
Vi boste govorili o poštenju?
Podpišite.
Naj gre v zapisnik.
Podpisano premirje bo začelo veljati čez šest ur,
ob enajsti uri, enajstega dne, enajstega meseca.
Dobro. Vojne je konec.
Kaj boste zdaj počeli?
Kaj vidite tu, Brixdorf?
Planjave Latierre, general. Eguisac.
Jaz tudi.
Pa tudi nemške vojake, ki strahopetno bežijo.
Francozi se nam smejijo v Latierru,
zunaj pa imamo vlak poln kurcev, ki prodajajo našo domovino.
Vse nabornike zberite skupaj. Naj se javijo tukaj.
Poskrbeli bomo za tole sranje!
Vsaka komunikacija s sovražnikom je še naprej prepovedana.
Prvič, vse sovražne akcije na fronti se končajo danes,
11. novembra ob 11:00.
Drugič, enote ne bodo prestopile linije, dosežene do tega dne, do te ure.
Frontna črta bo po tej uri ostala nespremenjena.
Vse enote se vrnejo na svoje položaje.
Koliko je ura?
Zakaj ne spiš? –Poslušaj.
Kako je tiho.
Gotovo sem gluh.
Podpisali so, Paul.
Vojne je konec.
Konec je.
Si lačen? Jaz sem.
Kam greš? –Pridi, preden se barabe zbudijo.
Kaj boš počel za božič, Paul? –Ne vem. –Jaz bom pekel gos.
Rdeče zelje, krompir...
Prižgal bom vse sveče in nato poljubil ženo. Moj bog, Paul, kako je lepa.
Ja? Kako izgleda? –No...
Ima dolge črne skodrane lase.
Je močna in prsata. –Ja?
Božič. Še vedno je vse tako daleč. –Ne, ni. Zdaj, zdaj bo.
Želiva imeti še kakšnega otroka. Ali več.
Ker kaj je božič brez otrok? Nič.
Veš, ko pridemo...
Ko pridemo domov, morava narediti nekaj velikega.
Nekaj velikega. Skupaj. –Ja, ja.
Kaj je? –Čevljar sem, Paul. Čevlje popravljam.
Ti znaš brati in pisati. Šolo si končal.
To mi ni kaj dosti koristilo.
Kaj bova pa počela? Skupaj lepila podplate na čevlje?
Bi me rad užalil?
Še zdaj ne znam brati ženinih pisem.
Študirat greš, Paul.
Ali pa te kar tukaj ustrelim.
Hlače so mi ohlapne.
Hlače imam ohlapne.
Boš pač moral nekaj pojesti.
Kmalu bova doma in bova jedla, kar bova hotela.
Kar bova hotela.
Ti si na vrsti.
Če mene kmet spet dobi, me bo gotovo ustrelil.
Pazi se prekletega psa. –Ja.
Glej.
Zelo dobro.
Hočeš?
Sranje.
Prekleta baraba...
Stoj! Tat!
Kat! Beži!
Beži!
Kreten!
Prekleto. Pobil jih bom, barabe.
Sranje. poglej to. –Kaj je?
Kakšna sreča. –Jajca je zadel.
Pazi, da ne steče ven.
Sem jih spravi.
Takole.
Omleto lahko pripraviva. –Ne, kar zdaj jih bova pojedla. Dobra so.
Boljše kot kadarkoli.
Takoj pridem.
Kat?
Kat!
Kaj se je zgodilo?
Iti morava.
Kdo je streljal? –Tisto usrane s kmetije.
Kmetov sin.
Kat, Kat. –Kakšno sranje.
Kako velika je? –Za mezinec.
Kroglo bom spravil ven. –Ne, daj mi cigareto.
Medicinci jo bodo spravili ven.
Dali so me v razred s sedemletniki.
Jaz sem se že bril.
Poišči mi besedo...
Ki se rima na hruško.
Nič se ne rima na hruško. Nič.
Prekleto sranje.
Zakaj se je tole moralo zdaj zgoditi?
Pridi, iti morava. –Ja.
Dobro? Kat?
Puška. –Kaj? –Puška se rima na hruška.
Ko prideva domov, mi boš izdelal nove čevlje.
Te sem že čisto izrabil.
Hej!
Čakajte!
Ustavite se, spustite naju gor!
Spustite naju gor!
Bolničar.
Bolničar!
Lahko bi si prihranil trud.
Mrtev je.
Saj je le majhna strelna rana.
Ja, s črno krvjo. Iz jeter. Organi so zastrupljeni.
Nezavesten. –Ne.
Mrtev je. Vem, o čem govorim.
Nemogoče. Pravkar sem govoril z njim. Nezavesten je.
Nezavesten je.
Vidiš?
Smolo je imel. Tik pred koncem.
Gremo naprej! Malo hitreje!
Pozor!
Vojaki. Tu stojimo kot bratje,
v sovražnikovem svetu moramo gledati,
kako nemški socialdemokrati puščajo naše ljudstvo brez obrambe
s sprejetjem izdajalskega premirja.
Tovariši.
Kmalu se boste vrnili domov k svojim staršem, ženam, otrokom.
Vojne je konec.
Po letih žrtvovanja in trpljenja se lahko veselite nagrade.
Nagrade za vse, kar ste tu dosegli.
Ampak, tovariši,
se želite vrniti kot vojaki in junaki,
ali slabiči in strahopetci, ki se skrijejo, ko to res šteje.
Vojaki.
Napadli jih bomo silovito in goreče.
Latierre spada v nemške roke!
Do 11:00 bomo zasegli planjave in vojno končali z neusmiljenim udarcem.
Naprej, z bogom od strani, kot je stal ob strani našim očetom.
Ne grem nazaj v boj, Jaz ne! –Utihni!
Pustite me! –Sledite ukazom! –Storite, kar vam je ukazano!
Prosim, nič nisem storil. –Nameri! –Ne, ne! – Ogenj!
Četa, stoj!
Puške dol! –Namestite bajonete! –Namesite bajonete in nabijte puške!
Koliko je ura? –Še petnajst minut.
Lefvrovo je bilo.
Ubožec ga je hranil za konec.
Ne bo ga več rabil. –Hvala, gospod.
Na vas in Lefvra.
Dobro je.
More je konec.
Sovražni napad! Sovražni napad! Na položaje! –Na položaje!
Ogenj!
Vrzite granate!
Napad!
Prosim, ne. Ne!
Nehajte streljati! Ura je 11:00!
Nehajte streljati!
Ura je 11:00.
Vojak, si v redu?
Ja. –Potem pa začni zbirati, prosim.
KMALU PO ZAČETKU BOJEV OKTOBRA 1914 JE ZAHODNA FRONTA ZAMRZNILA V VOJNI
DO KONCA VOJNE NOVEMBRA 1918 SE JE BOJNA ČRTA KOMAJ KAJ PREMAKNILA.
VEČ KOT TRI MILIJONE VOJAKOV JE UMRLO V BOJI ZA PAR METROV ZEMLJE.
V PRVI SVETOVNI VOJNI JE UMRLO SKORAJ 17 MILIJONOV LJUDI.
NA ZAHODU NIČ NOVEGA
REŽIJA
SCENARIJ
Prevod in priredba Lorelei