Team Wild Animais Only Relesed On: www.Hounddawgs.org
BASERT PÅ MARGARET ATWOODS ROMAN
Jeg følte en Revne i Sinnet - Som om min Hjerne var delt -
Jeg prøvde å bøte den - Søm for Søm - Men den ville ei passe helt.
- Emily Dickinson
Dr. Jordan. En glede. Så vennlig av Dem å ta Dem tid til meg.
De reddet Grace Marks liv, mot betydelige odds.
Jeg er spent på hvordan De maktet det.
Vi advokater griper enhver mulighet til å briljere.
- Men før vi tar fatt... Sherry? - Nei, takk.
De bisto både Grace Marks og James McDermott, var det så?
Ja. Og det var galt, da det var en interessekonflikt mellom dem.
Men man tok så lett på jurisprudens i de dager.
Hvorfor ventet McDermott så lenge med å anklage Grace?
Han håpet på omgjøring til siste slutt, siden hun fikk det.
Å anklage henne var å stramme renneløkken om egen hals, -
- siden han da måtte vedgått å ha brukt øksen.
Mens Grace kunne anklage ham nokså fritt.
Så sant. Ei heller nølte hun da øyeblikket bød seg.
Sauve qui peut.
Den kvinnen har nerver av stål. Et godt advokatemne, var hun mann.
- De har altså møtt vår tause dame? - Er det slik hun omtales?
Ja, jeg har tilbrakt mye tid sammen med henne for å forsøke å avgjøre...
Hvorvidt hun er uskyldig?
Hvorvidt hun er sinnssyk. Eller var det da mordene ble begått.
Hvilket vel er en slags uskyld.
Vår fascinerende Grace har visst lurt deg ut på ville veier.
Ja, dessverre. Jeg må vedgå at hun har forvirret meg.
Men det hun sier, høres sant ut.
Hun virker oppriktig, men jeg kan likevel ikke fri meg for mistanken om at på et vis -
- jeg ikke kan sette fingeren på, så lyver hun.
Lyver.
Det var da strengt?
De lurer altså på om hun har løyet til deg.
La meg si det slik: Løy Sjeherasad?
Ikke i egne øyne.
Faktisk bør ikke hennes historier settes i så grove båser som Sant eller Usant.
Kanskje var Grace Marks nødt til å fortelle deg akkurat det hun fortalte
- for å oppnå sitt mål. - Hvilket er?
Å underholde sultanen.
For å forsinke din avreise, og sørge for at du ble hos henne så lenge som mulig.
Hva skulle det være godt for? Hun blir ikke løslatt ved å more meg.
Er det ikke opplagt? Det arme vesenet er forelsket.
En enslig mann, nokså ung, ikke vond å se på, -
- kommer til en som så lenge har vært isolert og nektet mannlig selskap.
De hjemsøker uten tvil hennes dagdrømmer.
Så visst ikke.
Å, ganske visst! Jeg har opplevd det selv, eller noe i nærheten.
Jeg tilbrakte mange timer hos henne i cellen i Toronto, -
- der hun spant videre så langt garnet rakk. Hun var helt forgapt i meg.
Hadde jeg lagt en hånd på hennes, ville hun kastet seg i armene mine.
Sier De det?
Jeg må tilstå at jeg var fristet.
Hun var jo så ung og sart da.
Men fengselslivet har utvilsomt herdet henne.
For mitt vedkommende har det aldri vært antydning til slikt.
Vel, jeg var meget heldig.
Det var Grace også, med at Kinnear-mordet havnet for retten før det andre.
Begge kunne forvente dødsstraff for mordet på ham, -
- så det virket overflødig å se nærmere på det andre.
Så Grace ble aldri tiltalt for mordet på Nancy Montgomery.
Og om hun var blitt det?
Da kunne jeg ikke reddet henne.
Opinionen ville vært for overveldende. Da ville hun blitt hengt.
Men etter Deres mening er hun uskyldig.
Tvert imot. Nei.
Etter min mening var hun skyldig som bare det.
Hva bedrev du i Toronto, dr. Jordan?
Forhørte du deg med folk for å finne ut om jeg er skyldig?
Slik finner du ikke ut av noe.
Du har ennå ikke forstått at skylden ikke kommer til en på grunn av det en gjør, -
- men på grunn det andre gjør mot en.
Du ble stadig tynnere.
Jeg tror du huset en nagende sorg.
- Dr. Jordan. - Grace. Hva har de gjort...
Hva har de gjort med håret ditt?
Jeg fikk for mange anmerkninger for prat.
Jeg har grublet i Deres fravær. Grublet på hva jeg vil fortelle Dem.
Jeg har også grublet, Grace.
Vi bør nok prøve andre metoder for å vekke minnene dine.
Dr. DuPont sa seg villig til å forsøke hypnose.
Alt du må gjøre, er å sette deg i en stol og sovne når dr. DuPont ber deg om det.
Hvordan skal Jer...
Hvordan skal dr. DuPont få meg til å sovne?
Det vil han forklare i morgen.
Jeg håper vi kan gi deg minnene tilbake på dette viset.
Jeg er ikke sikker på at jeg savner dem.
Men hvis det kan hjelpe, gjør jeg som De ber om.
Se.
Lydia la igjen minneboken sin. Tro om hun ønsket at De skulle finne den?
Hva ville du lagt i en minnebok, Grace?
Et bomullsstykke fra tukthusnattkjolen.
En bit av et blodstenket underskjørt.
En remse fra et tørkle, hvitt med blå blomster.
Jomfruen i det grønne.
Vi sees i morgen, Grace.
Jeg skal følge med og lytte.
Ja, doktor. Det vet jeg at De vil.
En gang var jeg fortapt
Men nå er jeg blitt funnet
Jeg var blind, men nå kan jeg se
Tro om jeg ble oppkalt etter den salmen?
Jeg håper jeg ble oppkalt etter den.
Jeg vil gjerne bli funnet.
Jeg vil gjerne se.
Eller bli sett.
Tro om det går ut på ett i Guds øyne.
Som det står i Bibelen:
"For nå ser vi i et speil, i en gåte, da skal vi se ansikt til ansikt."
Er det ansikt til ansikt, må det være to som ser.
Greit.
Tiden er inne.
Jeg ser at alle er kommet, og må si jeg er dypt takknemlig -
- både for deres interesse og deres tillit. Grace, De kan sitte her.
Sitter De godt?
Det er ingenting å være redd for. Ingen her vil Dem noe vondt.
Jeg har forklart Grace at hun kun må lytte til min stemme, og falle i søvn.
Er det forstått, Grace?
Godt.
Dette er en utprøvd vitenskapelig metode.
Så slå fra dere alle tanker om mesmerisme og annet lurendreieri.
Vennligst hold dere i ro til Grace sover dypt.
Deretter må dere gjerne snakke lavmælt.
Er det forstått? Utmerket. Vi begynner.
Grace, De føler Dem tung.
Svært, svært tung.
Deres lemmer er så blytunge at de trekker Dem ned mot bakken.
De kan ikke bevege dem.
Øyelokkene tynges ned.
De føler Dem søvnig. Svært, svært søvnig.
Og nå svever lemmene Deres -
- idet De synker nedover, stadig nedover, som gjennom vann.
- Grace, kan De fortsatt høre meg? - Ja.
Godt.
Sover De, Grace?
Ja.
Godt.
Når De våkner, vil De ikke huske noe av dette.
Nå vil jeg at De skal gå dypere, Grace.
Og dypere.
Grace, nå kan De løfte høyre arm.
Armen er en jernstang som ingen kan bøye.
Vil noen forsøke?
Ingen?
La meg, da.
Jeg tar i alt jeg kan.
Meget bra, Grace.
De kan senke armen.
- Øynene hennes er åpne. - Det er vanlig, og har ingen betydning.
I denne tilstanden kan pasienten ofte skjelne så mangt, -
- selv med øynene igjen. Skal vi fortsette?
Hun ser så underlig ut.
Det hjelper på konsentrasjonen.
Det indre blikk er skarpere når det skjermes for innsyn.
Vel, dr. Jordan, nå kan vi bevege oss trygt inn i fortiden.
Hva vil du jeg skal spørre henne om?
- Spør henne om Kinnears hus. - Hvilken del? Man må være spesifikk.
- Verandaen. - Verandaen.
Grace, De er nå på verandaen i Kinnears hus.
Hva ser De der?
Jeg ser blomster.
Solnedgangen.
Jeg er så lykkelig. Her vil jeg bli.
Be henne reise seg og gå inn i huset.
Be henne gå mot lemmen i gangen, den som leder til kjelleren.
Grace, gå inn i Kinnears hus.
Det er liksom en ånd i rommet.
- Jeg er redd. Trekk fra gardinene. - Ikke ennå.
Bevar fatningen, er dere snille. Dette er ingen seanse.
Skal vi fortsette?
Spør henne om hun hadde et forhold til James McDermott.
Grace, hadde De noensinne et forhold til James McDermott?
Forhold?
Hva mener du?
Du er slik en hykler, doktor.
Du vil vite om jeg kysset ham, lå med ham, var hans elskerinne. Ikke sant?
Ja.
Om jeg gjorde som du gjerne skulle gjort med ludderet som knuger hånden din nå?
Det vil du vite, så det skal jeg si deg.
Ja.
Jeg møtte ham utenfor, på gårdsplassen.
Jeg holdt ham tett inntil meg -
- og lot ham kysse og ta på meg over det hele, doktor.
De samme stedene du vil ta på meg, for det merker jeg godt.
Jeg vet hva du tenker mens du sitter på det lumre syværelset med meg.
Det var alt, doktor. Det var alt jeg lot ham gjøre.
Jeg hadde ham i min hule hånd, Kinnear likeså. Begge danset etter min pipe!
Spør henne hvorfor.
Slik pustet jeg.
Slik snodde og vred jeg på meg.
Etter det sa han at han ville gjøre hva som helst for meg.
Men hvorfor?
Å, doktor. Alltid spør du om hvorfor.
Stikker nesen din i alt, og ikke bare nesen.
Du er så nysgjerrig, og slikt straffer seg.
Pass på for den lille musen ved siden av deg, og hennes lodne musehull også.
Dette er en skandale. Bli med meg, Lydia.
Sømmeligheten må vike for vitenskapen.
Men dette er en ånd som har besatt Grace. Dette er ikke vitenskap.
Jeg må insistere på stillhet!
Spør henne om hun var i Mr. Kinnears kjeller fredag 28. juli 1843.
Kjelleren, Grace.
Se for Dem kjelleren. Gå tilbake i tid og rom.
Ja.
Ned korridoren...
Løfter kjellerlemmen...
Ned kjellertrappen.
Tønner, whiskey, grønnsaker i esker fulle av sand.
Der på gulvet...
Ja, jeg var i kjelleren.
Spør om Nancy var der.
Ja, jeg så henne.
Slik jeg ser deg, doktor. Og hører deg også.
Var hun fortsatt i live?
Hun var delvis i live.
Eller delvis død.
Noen måtte gjøre slutt på hennes lidelser.
Hjalp du til med å kvele henne?
Det var mitt tørkle som kvelte henne. Det hadde slikt et pent mønster.
Synd å miste det tørkleet. Jeg hadde eid det så lenge.
Det var min mors. Jeg skulle tatt det av Nancys hals.
Men James lot meg ikke ta det. Ikke gulløredobbene heller.
Det var blodig, men det kunne man vasket av.
De drepte henne.
Det trodde jeg alltid.
Gi meg håndkleet!
Håndkleet myrdet henne. Hender holdt det.
Hun måtte dø. Syndens sold er døden.
Grace, jeg trodde bedre om Dem. I alle disse årene har De villedet oss.
Dere har villedet dere selv.
Jeg er ikke Grace.
Slutt!
Grace visste ingenting om det.
La det vann og blod som går
Fra din sides åpne sår
Jeg har drept henne.
Klippe du som brast for meg
La meg skjule meg i deg
De er ikke Grace. Men hvem er De da?
- Jeg krever et svar. - Du kan ikke kreve. Du må gjette.
Åndene taler gjennom andre, i transe. Men iblant lyver de.
Jeg lyver ikke. Jeg er hevet over løgn.
Det kan være James McDermott som vil legge skylden på Grace.
- Ikke James, gamle bedragerinne! - Dette er ingen ånd, fru Quenell.
Jeg tror det vi nå er vitne til, er et helt naturlig fenomen.
Nancy, da. Åndene er ofte frekke og grove.
- Ikke alle avfinner seg med døden. - Ikke Nancy, din tosk!
Nancy kan ikke si et ord med halsen slik. For en nydelig hals det en gang var.
Men Nancy er ikke sint mer. Hun forstår.
Nancy er min venn.
Hun vil dele.
Doktor, Du liker jo gåter.
Du vet nok svaret.
Jeg sa at det var mitt tørkle, det jeg ga Grace, som hun tok med seg etter at jeg...
Å, det var hennes evig ærlige blikk -
- som fikk meg til å falle for Mary
Mary... Ikke Mary Whitney?
Jeg ba James om å gjøre det. Jeg var der hele tiden.
- Der? - Her.
Der jeg er nå, sammen med Grace.
Jeg var så kald, der jeg lå på gulvet.
Og helt alene.
Jeg måtte holde meg varm.
Men Grace vet ikke. Hun har aldri visst.
De hengte henne nesten. Det ville vært galt.
Jeg lånte bare klærne hennes en stund.
- Klærne? - Hennes jordiske skall.
Hennes kjødelige klede.
Hun glemte å åpne vinduet, så jeg slapp ikke ut.
Men jeg ville ikke skade henne. Du må ikke si det til henne.
- Hvorfor ikke? - Du vet hvorfor.
Vil du ha henne tilbake på asylet?
Jeg trivdes der til å begynne med. Jeg kunne tale fritt, dele ting.
Men de trodde meg ikke.
De ville ikke lytte.
Jeg ble ikke hørt.
Grace, nok spill.
- Jeg er ikke Grace. - Er det virkelig Dem?
Vær ikke redd. Si sannheten.
Ser du?
Dere er like, alle sammen.
Dere vil ikke lytte. Dere tror meg ikke, og vil ikke lytte.
Hun er borte. En merker det når de drar hjem til sitt eget rike.
En merker det på luften. På elektrisiteten.
Grace.
Grace Marks, hører De meg?
Ja.
Godt.
Jeg skal hente Dem tilbake nå.
Grace, De er nå lettere enn luft. Ingenting tynger dem. De stiger opp.
Opp, og ut av dypet.
De ser lyset over Dem idet De bryter nuets overflate.
Når jeg knipser, vil De være lysvåken.
Jeg må ha sovet.
Husker De noe av det som nettopp skjedde?
Nei.
Jeg sov.
Men jeg må ha drømt.
Jeg drømte om min mor.
Hun fløt i havet.
Hun hadde funnet fred.
De vil føle Dem litt ør. Slik er det gjerne.
Fru Quenell, se til at Grace føres til et sovekammer og får hvilt seg.
Mine damer og herrer, jeg er i villrede.
Jeg tror dette var to ulike personligheter som holder til i samme kropp, -
- men likevel har helt ulike minner.
De er i all hovedsak to fullstendig ulike individer.
Med det forbehold at vi er det vi erindrer.
Kan hende.
Men vel så ofte er vi det vi glemmer.
Den andre stemmen, hva den enn var, slo meg som svært brutal.
Dr. Jordan, hva vil du skrive om dette i rapporten?
Jeg må vurdere mitt standpunkt meget grundig.
Jeg har alltid trodd, eller snarere håpt, at Grace er uskyldig.
Men hvis det vi bevitnet var et naturlig fenomen, hvem kan da betvile det?
Var hun virkelig i transe, eller lot hun som og lo innvendig?
Jeg vet hva jeg så og hørte, men hun kan ha vist oss en illusjon.
Jeg tar sterk avstand fra dette.
Hvis jeg beskriver det jeg så, og rapporten tas med i en anmodning -
- på hennes vegne, vil den aldri ha en sjanse.
- La oss tenke mer på saken. - Skriver jeg rapporten, begår jeg mened.
Tryggest er det å ikke skrive noe.
Men alle timene du tilbrakte hos Grace må da ha avgitt langt mer...
Jeg kan ikke fastslå noe med sikkerhet, for sannheten glipper stadig for meg.
Grace glipper stadig for meg.
Dr. Jordan, tenk Dem om.
Jeg har alltid villet gjøre det med noen andre. Ikke med deg.
Gode pastor Verringer.
Etter det vi sammen overværet i direktørens salong, -
- har jeg tenkt mye på hypnotisme og mesmerisme.
Kan det være at det gir kvinner muligheten til å si det de tenker, -
- til å uttrykke sine innerste tanker og følelser mer frimodig -
- og i simplere former enn de ellers kunne tillatt seg?
Tro om Graces voldelige barndom, og hennes opplevelser som ung kvinne, -
- med jevnlige overgrep og hets...
Hvor mye oppdemmet raseri må det ha avlet i henne?
Spørsmålet er om raseriet ble rettet mot Nancy Montgomery -
- og Thomas Kinnear, og endte med mord?
Eller mot meg, så tilståelsen under hypnose var en bløff for å ydmyke meg?
Én ting er sikkert.
Jeg kan ikke skrive rapport for komiteen Deres.
Jeg må glemme Grace Marks.
Han kommer ikke tilbake til Kingston.
Da jeg hørte at De reiste så brått, uten å gi meg beskjed, -
- ble jeg svært oppbrakt, dr. Jordan.
Jeg kunne ikke forstå hvordan De kunne reise uten å ta farvel, -
- etter alle våre samtaler.
De sa også at De ville sende en anmodning om at myndighetene skulle sette meg fri, -
- så nå fryktet jeg at De ikke ville.
Jeg husket da Jeremiah hevdet å ha sett fremtiden i håndflaten min, -
- og sa at alt ville ende godt.
Ville han bare betrygge meg?
Takk.
Jeg var nær ved å henfalle til bunnløs fortvilelse over mitt forspilte liv, -
- fortsatt uviss på hva som faktisk skjedde.
Gode pastor Verringer.
Jeg må medgi at jeg har vært på randen av nervøst sammenbrudd -
- de siste to årene etter Kingston.
Takk, mor.
Å ikke vite, å gripe etter hint og tegn, etter forlokkende hvisken...
Det er like ille som å være hjemsøkt.
Natterstid svever ansiktet hennes iblant forbi -
- som en skjønn og gåtefull hildring.
Jeg nærer ennå håp om et veldig gjennombrudd, -
- men vandrer fortsatt i mørket, kun ledet av alvelys.
Morderske.
Jeg er nesten glad for at fred mellom Nord og Sør virker så lite trolig -
- da ethvert verv ville vært en lettelse nå, -
- uansett hvor begredelig bakteppet måtte være.
Din medtatte og utmattede, men hengivne venn Simon.
11 ÅR SENERE
Grace, jeg har forbløffende nyheter. Du ble benådet -
- av Sir John Macdonald og Ottawas justisminister. Er det ikke vidunderlig?
Er det ingen ondsinnet spøk?
Nei, det er virkelig sant.
Du er blitt benådet!
Det var underlig å innse at jeg ikke lenger ville være en berømt morderske, -
- men kanskje heller bli sett på som en uskyldig dømt kvinne, -
- og gjenstand for medlidenhet snarere enn avsky og frykt.
Det tok meg flere dager å venne meg til tanken.
Det fordrer en helt annen mine.
Jeg ville snu meg og se meg tilbake, men husket Lots hustru.
Jeg følte faktisk en slags sorg.
Tukthuset hadde vært hjemmet mitt i nesten 30 år.
Å dra fra noe kjent og ut i det ukjente, vil alltid skape engstelse.
Det er vel derfor så mange frykter døden.
Kan jeg spørre om huset jeg skal være tjenestepike i?
- Hva har beboerne fått høre om meg? - De har en overraskelse i vente, Grace.
Jeg kan ikke si Dem hva det er, men det er en gledelig overraskelse.
Jeg kan avsløre at den dreier seg om en herre.
Hvilken herre?
Det kan jeg ikke si, men han er en gammel venn av Dem.
Den eneste herren jeg kom på, var Dem, sir.
Her er han.
Grace, husker De meg ikke? Jeg kunne kjent Dem igjen hvor som helst.
Jamie Walsh.
Dere skal få litt tid for dere selv.
Sist gang jeg så deg...
Det var ditt vitnesbyrd som vendte dommer og jury mot meg.
Jeg har vært overveldet av skyldfølelse for rollen jeg spilte i domfellelsen.
Jeg var så ung, og hadde ikke noe å stille opp med mot advokatene.
De overtalte meg til å si ting.
Det går bra, Jamie.
Du trenger ikke ha skyldfølelse mer. Det kunne hendt den beste.
Jeg håper du kan tilgi meg.
Du er tilgitt.
Grace, denne gården tilhører meg nå.
Jeg er ikke styrtrik, men kan gi deg et godt hjem.
I dette landet dømmes man ikke ut ifra opphav, men ut ifra det man har.
Du skal ikke gifte deg med meg av skyldfølelse.
Jeg har alltid næret varme følelser for deg, Grace.
La gå.
...alle være sammen.
Det er mange år siden jeg var 16 år, -
- og første gang gikk opp den lange oppkjørselen til Kinnears hus.
Nå sitter jeg på min egen veranda, -
- og det jeg ser foran meg er så fredfullt at man skulle tro det var et maleri.
Vi har hvite og røde Leghorn-høns, og en Jersey-ku til fløte og ost.
Ingenting er bedre.
Vi har to hester, Charley og Nell, og de gir meg stor glede -
- og godt selskap når herr Walsh er annensteds.
Katten vår heter Tabby.
Hun har fargen man kan forvente hos en god musejeger.
- Og en hund ved navn Rex. - Og en hund ved navn Rex.
Herr Walsh ville ansette en pike også, -
- men jeg ba om å få gjøre husarbeidet selv.
Jeg vil nødig ha en tjenestepike boende her, for de spør og graver og tyvlytter.
JEROME DUPONT SPIRITIST OG MEDIUM
Jeg vet at mine hemmeligheter er trygge hos Jeremiah, og hans hos meg.
Herr Walsh og jeg er vel forlikt, og kommer stort sett godt overens.
Men det er noe som plager meg, sir.
Det er en av grunnene til at jeg skrev dette lange brevet.
Det er dette.
Tenk på alle lidelsene jeg har voldt deg.
Du har ikke voldt meg lidelser, Jamie. Det var andre som voldte meg dem.
Og dessuten uhell og dårlig dømmekraft.
Fortell meg om sinnssykehuset igjen.
Om hvor stygt de behandlet deg.
Ofte kom legen inn til meg.
Han befølte meg oppetter låret. "Etter tegn på bedring", sa han.
Han liker å se for seg lidelsene jeg måtte utstå.
Han lytter til alt sammen som et barn som får høre et eventyr.
Jeg må tilstå at det minner meg om Dem, dr. Jordan.
De lyttet like ivrig som herr Walsh når jeg fortalte om mine lidelser.
De ble rød i kinnene, og hadde De hundeører, -
- ville De ha spisset dem, med skinnende øyne og tungen hengende ut -
- som om du hadde funnet en rype.
Og som med herr Walsh, endret jeg nok på noen detaljer -
- for at historiene skulle bli mer som jeg trodde De ønsket.
Det fikk meg til å føle at jeg gjorde litt nytte for meg.
Kan du noen gang tilgi meg?
Han forlanger tilgivelse, og hvordan kan jeg vel nekte ham noe så lite?
I årevis bar jeg på et raseri mot Mary Whitney i hjertet.
Og mot Nancy Montgomery især.
Mot de to, fordi de lot seg bli tatt av dage på det viset.
Så det føles ikke riktig å tilgi ham på den måten, -
- for jeg er på det rene med at når jeg gjør det, så lyver jeg.
Skjønt det er vel knapt min første løgn.
Mary Whitney pleide å si at en hvit løgn er berettiget hvis den gir ro i sinnet.
Hvordan går det med ham? Så De noen fremgang siden sist?
Han erindrer fremdeles ingen nylige hendelser, og taleevnen er som den var.
Flere år er gått siden Deres sønn ble skadd, fru Jordan.
Jeg er redd tilstanden er permanent. Jeg skulle ønske jeg hadde bedre nyheter.
Jeg tror ikke det er behov for flere besøk.
Takk, doktor.
Simon.
Hvordan har du det i dag?
Jeg tenker ofte på Mary Whitney i disse dager, -
- på tiden da vi hev epleskrell over skulderen.
For alt har jo slått til, på et vis.
Jeg giftet meg slik hun sa med en mann med et navn på "J".
Og slik Jeremiah sa den gang, -
- måtte jeg først krysse vann tre ganger, og så ville alt ende godt.
Og nå er jeg virkelig her.
Jeg blunker og klyper meg selv, men det forblir virkelig.
Jeg har sydd mangt et lappeteppe, men omsider syr jeg et til meg selv.
Mønsteret kalles Paradisets tre, -
- men jeg tilpasser det en smule.
På mitt Paradisets tre vil jeg ha en slangebord.
Uten en slange eller to mister man historiens kjerne.
Treet består av trekanter i to farger.
Mørk farge til bladene, og en lysere til fruktene.
Men tre av trekantene på mitt Tre blir annerledes.
En er rød, etter underskjørtet jeg fortsatt har etter Mary Whitney.
En er falmet gul, fra tukthusnattkjolen.
Og den tredje er av blekrosa bomull, klippet ut fra kjolen Nancy -
- hadde på seg min første dag hos Kinnear, som jeg også flyktet i.
Jeg broderer rundt dem alle, så mønsteret blir helhetlig.
Og da vil vi alle være samlet.
Deres ærbødige, Grace Marks
"Og da vil vi alle være samlet."
Grace...
Tekst: Nicolai Herzog