Team Wild Animais Only Relesed On: www.Hounddawgs.org
BASERET PÅ MARGARET ATWOODS ROMAN
Jeg følte min tanke blev kløvet Som om min hjerne blev delt
Da jeg forsøgte at lave den Var der noget der gik galt
- Emily Dickinson
Goddag, dr. Jordan.
Tak, fordi De tager Dem tid.
De reddede Grace Marks' liv mod alle odds.
Jeg er nysgerrig efter, hvordan De bar Dem ad med det.
Vi advokater benytter enhver lejlighed til at brillere.
- Men først... Lidt sherry? - Nej tak.
Repræsenterede De ikke både Grace Marks og James McDermott?
Jo, og det burde jeg ikke have gjort, på grund af interessekonflikten.
Men juridisk praksis var meget mere efterladende dengang.
Hvorfor gik der så længe, før McDermott skød skylden på Grace?
Han håbede til det sidste på en mildere straf.
Han kunne ikke give hende skylden uden at stramme løkken om sin egen hals, -
- eftersom han så måtte indrømme, at han holdt øksen.
Men Grace kunne give ham skylden uden større risiko.
Netop. Og hun fortrak ikke en mine, da det gjaldt.
Sauve qui peut.
Hun har nerver af flint. Hun kunne være blevet en god advokat, hvis hun var mand.
Så De har altså mødt Vor Frue af tavshed?
Er det, hvad De kalder hende?
Ja, jeg har tilbragt ganske meget tid med hende for at fastslå...
Om hun er uskyldig?
Om hun er sindssyg, eller om hun var det, da mordene blev begået.
Hvilket jeg antager er en slags uskyld.
Vores fascinerende Grace har vist leget en fornøjelig kispusleg med Dem.
Nej, ikke særlig fornøjelig.
Jeg vil indrømme, at jeg har været perpleks.
Det, hun siger, lyder sandt.
Hun virker oprigtig, men jeg har en mistanke, at hun på en måde, -
- som jeg ikke kan sætte fingeren på, lyver for mig.
Lyver? Det er et hårdt udtryk.
De spørger, om hun har løjet for Dem...
Lad mig sige det på denne måde: Løj Scheherazade?
Ikke i hendes egne øjne.
Hendes fortællinger burde aldrig inddeles i sandheder eller løgne.
Grace Marks har måske kun fortalt Dem det, hun behøvede at fortælle
- for at opnå den ønskede hensigt. - Som er?
At underholde sultanen.
At opholde Dem, så De blev hos hende så længe som muligt.
Hvad ville hun vinde ved det? At underholde mig benåder hende jo ikke.
Er det ikke indlysende? Den stakkels pige har forelsket sig i Dem.
En ugift mand, ung og ikke just frastødende, -
- viser sig for en kvinde, som længe har været berøvet mandligt selskab.
De er uden tvivl genstand for hendes dagdrømme.
- Det tror jeg næppe. - Jo, vist så.
Jeg har oplevet næsten det samme.
Jeg tilbragte mange timer med hende i hendes celle i Toronto, -
- mens hun spandt sin ende så langt, som den lod sig trække ud.
Hun var betaget af mig.
Hvis jeg bare havde lagt min hånd på hendes, havde hun kastet sig i mine arme.
Jaså?
Jeg må tilstå, at det var fristende. Hun var stadig ung og sød dengang.
Jeg kan forestille mig, at fængselsopholdet har hærdet hende.
Der har ikke været nogen antydning af den slags i mit tilfælde.
Det var mit held -
- og Graces, at mordet på Kinnear blev prøvet før det andet.
Eftersom man påstod dødsstraf for dem begge for mordet på ham, -
- anså man det som overflødigt at gå i detaljer i den anden sag.
Så Grace kom slet ikke for retten for mordet på Nancy Montgomery.
Og hvis hun var kommet det?
Så kunne jeg ikke have reddet hende.
Den offentlige mening havde været for stærk. Hun var blevet hængt.
Men efter Deres mening, var hun uskyldig.
Nej, tværtimod.
Efter min mening var hun skyldig som arvesynden.
Hvad lavede De i Toronto, dr. Jordan?
Talte De med folk for at fastslå, om jeg var skyldig?
Det får De ikke at vide på den måde.
De har endnu ikke forstået, at skylden kommer til en -
- ikke af det, man selv har gjort, men af det, andre har gjort mod en.
De blev tyndere.
Jeg fornemmede, at sorgen gnavede i Dem.
- Dr. Jordan. - Grace. Hvad har de gjort...?
Hvad har de gjort ved dit hår?
Jeg har fået anmærkninger, fordi jeg snakker.
Mens De var borte, har jeg tænkt på, hvad jeg skal fortælle Dem.
Jeg har også tænkt.
Det er måske på tide at prøve andre metoder for at nå dine minder.
Dr. DuPont har tilbudt at forsøge med hypnose.
Du skal bare sidde ned og falde i søvn, når dr. DuPont siger det.
Hvordan vil Jer...
Hvordan vil dr. DuPont få mig til at sove?
Det må han forklare i morgen.
Jeg håber, at det får din hukommelse til at vende tilbage.
Jeg ved ikke, om jeg vil have den tilbage.
Men hvis det hjælper, vil jeg gøre, som De beder mig om.
Lydia har efterladt sin mindebog. Hun ønskede måske, at De fandt den.
Hvad ville du sætte i en mindebog, Grace?
Bomuldsstof fra min fængselsnatkjole.
En stykke af en blodplettet underskørt.
En strimmel af et hvidt tørklæde med blå blomster.
Jomfruer i det grønne.
Vi ses i morgen, Grace.
Jeg vil iagttage og lytte.
Ja, doktor, det ved jeg.
Jeg vildfaren var
Men er kommet hjem
Var blind, men nu jeg ser
Jeg spekulerer på, om jeg blev opkaldt efter salmen.
Det håber jeg.
Jeg ville gerne hjem.
Jeg ville gerne se.
Eller blive set.
Jeg tænker på, om det er det samme i Guds øjne.
Som der står i Bibelen:
"Endnu ser vi i et spejl, i en gåde, men da skal vi se ansigt til ansigt."
Skal det være ansigt til ansigt, må der jo være to, der ser.
Godt...
Så er det nu.
Jeg ser, at her er mange.
Jeg er inderligt taknemmelig for Deres interesse og tillid.
Du kan sidde her, Grace.
Sidder du godt?
Vær ikke bange, Grace. Ingen her vil dig noget ondt.
Alt, Grace skal gøre, er at lytte til min stemme og falde i søvn.
Har du forstået det, Grace?
Godt.
Dette er en fuldstændig videnskabelig procedure.
Så jeg beder Dem afvise alle tanker om mesmerisme -
- og lignende bedrageriske fremgangsmåder.
Jeg beder Dem være helt stille, indtil Grace sover dybt.
Først da kan De tale sammen med dæmpede stemmer.
Er det forstået? Glimrende, så kan vi begynde.
Du føler dig tung, Grace.
Meget tung.
Dine arme og ben vejer så meget, at de tynger dig ned mod jorden.
Du kan ikke bevæge dig.
Dine øjenlåg tynges ned.
Du føler dig søvnig. Meget, meget søvnig.
Nu svæver du, flyder af sted -
- mens du langsomt synker dybere og dybere, som i vand.
Kan du stadig høre mig, Grace?
Ja.
Godt. Sover du, Grace?
- Ja. - Udmærket.
Når du vågner, vil du ikke kunne huske noget af det her.
Nu skal du synke dybere, Grace.
Og dybere.
Løft din højre arm, Grace.
Din arm er en stang af jern, ubøjelig.
Vil nogen forsøge?
Ingen?
Godt.
Jeg tager fat med al min kraft.
Godt, Grace. Du kan nu sænke armen.
Hun har åbne øjne.
Det er normalt og helt uvæsentligt.
I denne tilstand kan den hypnotiserede skelne mange ting -
- også med helt lukkede øjne. Skal vi fortsætte?
Hun ser underlig ud.
Det letter koncentrationen.
Det indre syn bliver skarpere, når man er skjult fra ydersiden.
Vi kan nu trygt begive os ind i fortiden, dr. Jordan.
Hvad skal jeg spørge hende om?
Spørg om Kinnears hus.
Hvilken del? Det skal være specifikt.
- Verandaen. - Verandaen.
Grace, du befinder dig nu på verandaen til Kinnears hus.
Fortæl, hvad du ser.
Jeg ser blomster.
Solnedgangen.
Jeg er så lykkelig og vil blive her.
Bed hende gå ind i huset.
Bed hende at gå hen mod kælderlugen i hallen.
Gå ind i Kinnears hus, Grace.
Det er, som om der er et spøgelse i rummet. Jeg er bange. Træk gardinerne op.
Ikke endnu.
Jeg beder Dem bevare fatningen. Det her er ikke nogen seance.
Skal vi fortsætte?
Spørg, om hun indlod sig med James McDermott.
Grace, indlod du dig med James McDermott?
Indlod mig...?
Hvad mener De?
De er en hykler, doktor.
De vil vide, om jeg kyssede ham, -
- om jeg gik i seng med ham, om jeg var hans elskerinde, ikke sandt?
Jo.
Om jeg gjorde det, De vil gøre med tøjten, som har taget fat i Deres hånd.
Det vil De gerne vide, så nu fortæller jeg det.
Ja.
Vi mødtes ude i haven.
Jeg holdt min krop mod hans -
- og lod ham kysse mig og røre ved mig, -
- som jeg ved, at De vil røre ved mig.
Jeg ved, hvad De tænker, når De sidder der i det beklumrede syværelse med mig.
Men det var alt, doktor. Det var alt, jeg lod ham gøre.
Jeg havde krammet på ham og Kinnear. Begge to dansede efter min pibe.
Spørg hvorfor.
Jeg åndede sådan her.
Jeg vred og vendte mig.
Og så sagde han, at han ville gøre hvad som helst.
Men hvorfor?
De spørger altid hvorfor, doktor.
De stikker altid næsen i, og ikke kun næsen.
De er nysgerrig, men husk på, at nysgerrighed blev kattens død.
Tag Dem hellere i agt for den lille mus ved siden af Dem, og hendes lodne musehul.
Det er en skandale! Kom, Lydia!
Blufærdigheden må vige for videnskaben. Bliv siddende.
En ånd har taget Grace i besiddelse. Det her er ikke videnskab.
De skal være stille!
Spørg, om hun var i kælderen under hr. Kinnears hus -
- fredag den 28. juli 1843.
Kælderen, Grace.
Forestil dig kælderen. Gå tilbage i tiden, dybere ned.
Ja...
Langs korridoren...
Åbn lugen...
Ned ad kældertrappen.
Tønder, whisky, grøntsager i kasser fyldt med sand...
Der på gulvet.
Ja, jeg var i kælderen.
Spørg, om Nancy var der.
Ja, jeg så hende.
Ligesom jeg kan se Dem, doktor.
Og høre Dem.
Var hun stadig i live?
Hun var halvvejs i live, eller halvvejs død.
Hun skulle have gjort end ende på side lidelser.
Hjalp du med at kvæle hende?
Hun blev kvalt med mit tørklæde. Det havde sådan et kønt mønster.
Det var en skam, at jeg mistede det, jeg havde haft det længe.
Den var min mors.
Jeg burde have taget det fra Nancys hals, -
- men det måtte jeg ikke for James, og heller ikke guldøreringene.
Der var blod på det, men det kunne vaskes af.
Du dræbte hende!
Det har jeg altid troet.
Giv mig tørklædet!
Tørklædet dræbte hende. Hænder holdt i det.
Hun måtte dø. Syndens løn er døden.
Jeg troede bedre om dig, Grace. Du har bedraget os i alle de år.
I har bedraget jer selv.
Jeg er ikke Grace.
Stop!
Grace vidste ingenting om det.
Vandet, blodet, som går frem
Fra dit hjerte, o Guds Lam
Jeg har dræbt hende.
Troens klippe, kløvet for mig
Lad mig gemme mig i dig
Så du er ikke Grace... Hvis du ikke er Grace, hvem er du så?
- Jeg befaler dig at svare. - De kan ikke befale mig. Gæt.
Ånder kan tale gennem dem, der er i trance, men af og til lyver de.
Jeg lyver ikke. Jeg lyver ikke mere.
Det kan være James McDermott, som vil skyde skylden på Grace.
- Ikke James, gamle svindlerske. - Det her er ingen ånd, fru Quenell.
Jeg tror, at vi er vidne til et naturligt fænomen.
Nancy, i så fald. Ånder er ofte uforskammede. De vil ikke være døde.
Ikke Nancy, dumme fjols.
Nancy kan ikke sige et ord, som hendes hals ser ud.
Den, der engang var så smuk.
Men Nancy er ikke vred længere. Hun forstår.
Nancy er min ven.
Hun vil fortælle ting.
Kom, doktor. De holder jo af gåder.
De kender svaret.
Jeg sagde jo, at det var mit tørklæde, som jeg gav til Grace.
Det, som hun beholdt, efter at jeg...
Det var sandheden i hendes blik,
Som fik mig til at elske Mary...
Mary... Ikke Mary Whitney.
Jeg bad James gøre det. Jeg var der hele tiden.
- Der? - Her.
Hvor jeg er nu, hos Grace.
Det var så koldt at ligge der på gulvet.
Så ensomt.
Jeg måtte holde mig varm.
Men Grace ved ingenting. Hun har aldrig vidst noget.
De var ved at hænge hende. Det havde været forkert.
Jeg lånte bare hendes klæder en tid.
- Hendes klæder? - Hendes jordiske skal.
Hendes legemlige dragt.
Hun glemte at åbne vinduet, så jeg ikke kunne komme ud.
Men jeg vil hende intet ondt. I må ikke fortælle hende det.
- Hvorfor ikke? - De ved hvorfor.
Vil De sende hende tilbage til mentalhospitalet?
Jeg trivedes der i starten. Der kunne jeg tale frit. Jeg kunne... fortælle ting.
Men de troede mig ikke.
De lyttede ikke.
Jeg blev ikke hørt.
Hold op med det der, Grace!
- Jeg er ikke Grace. - Er det virkelig dig?
Vær ikke bange. Du kan sige sandheden.
Der kan De selv se...
I er alle sammen ens.
I nægter at lytte. I tror mig ikke. I hører ikke efter.
Nu er hun borte. Man kan mærke, når de vender tilbage til deres rige.
Man kan mærke det i luften, det er elektriciteten.
Grace.
Grace Marks, kan du høre mig?
Ja.
Godt.
Jeg bringer dig tilbage nu.
Du er lettere end luft.
Ingenting holder dig nede, og du svæver opad...
Op fra dybet.
Du ser lyset over dig, når du bryder gennem overfladen til nuet.
Når jeg knipser med fingrene, er du helt vågen.
Jeg må være faldet i søvn.
Husker du noget af det, der lige har udspillet sig her?
Nej.
Jeg sov.
Men jeg må have drømt.
Jeg drømte om min mor.
Hun flød i havet.
Fredfuld.
Du kan føle dig lidt svimmel. Sådan er det ofte.
Fru Quenell, sørg for, at Grace kan ligge ned lidt.
Jeg er målløs. Jeg tror, det drejer sig om to adskilte personligheder -
- som lever i samme krop, men med forskellige hukommelser.
De er i praksis to helt forskellige personer, -
- hvis man godtager den definition, at vi er det, vi husker.
Det er muligt.
Men vi er også, hovedsagelig, hvad vi glemmer.
Den anden stemme, hvad det nu var, var -
- påfaldende voldelig.
Hvad vil De skrive i Deres rapport, dr. Jordan?
Det må jeg tænke meget nøje over.
Jeg har altid troet - eller håbet - at Grace var uskyldig.
Men hvis det, vi overværede, var et naturligt fænomen, -
- så kan vi vel ikke tvivle på det?
Var hun virkelig i trance, eller spillede hun for at drive gæk med os?
Jeg ved, hvad jeg så og hørte, men det kan have været et røgslør.
Jeg må protestere.
Hvis jeg skrev om dette i en rapport, der skal danne grundlag for benådning, -
- ville hendes chancer være ikke-eksisterende.
Lad os tænke det her igennem.
Jeg kan ikke skrive det, De ønsker, uden at begå mened.
Det bedste ville være ikke at skrive noget som helst.
Men alle Deres timer med Grace må betyde mere end...
Jeg kan ikke skrive noget, som jeg med sikkerhed kalder sandt, -
- for sandheden unddrager sig mig.
- Grace unddrager sig mig. - Jeg beder Dem tænke over det.
Jeg har længe villet gøre sådan med en anden.
Ikke med dig.
Kære pastor Verringer.
Det, vi overværede sammen hos fængselsdirektøren, -
- har rejst mange spørgsmål hos mig angående hypnose og mesmerisme.
Mon de kan være en mulighed for kvinder til at sige, hvad de tænker -
- og på en mere ligefrem måde udtrykke deres tanker og følelser -
- i mere vulgære vendinger, end de ellers ville tillade sig?
Jeg tænker på Graces voldelige barndom og hendes liv som ung kvinde.
Med konstante overgreb og chikane fra alle sider.
Hvor meget undertrykt vrede må hun ikke have båret på?
Mon denne vrede blev rettet mod Nancy Montgomery og Thomas Kinnear -
- med det resultat, at de blev myrdet?
Eller mod mig, -
- og at hun fingerede sin tilståelse under hypnose for at såre mig.
En ting er sikker:
Jeg kan ikke skrive nogen rapport til Deres komité.
Jeg må glemme Grace Marks.
Han kommer ikke tilbage til Kingston. Han er væk.
Da jeg hørte, at De var rejst i stor hast og uden et ord til mig, -
- blev jeg fortvivlet, dr. Jordan.
Jeg forstod ikke, hvordan De kunne rejse væk uden at sige farvel -
- efter alle vores samtaler.
De sagde, at De ville skrive et brev til regeringen på mine vegne -
- for at få mig løsladt.
Nu frygtede jeg, at det ikke ville ske.
Jeg tænkte på, da Jeremiah hævdede at kunne læse fremtiden i min hånd.
Han sagde, at alt ville ende godt.
Jeg tænkte på, om det bare havde været for at trøste mig.
Tak.
Jeg frygtede at blive håbløst fortvivlet over mit spildte liv.
Jeg vidste stadig ikke, hvad der var sket.
Kære pastor Verringer.
Jeg vil indrømme, at jeg har været meget tæt på et nervesammenbrud -
- i de to år, der er gået, siden jeg var i Kingston.
Tak, mor.
Ikke at vide, at gribe ud efter antydninger, forudanelser -
- og forførerisk hvisken er lige så slemt som at blive hjemsøgt.
Om natten ser jeg af og til hendes ansigt svæve foran mig i mørket -
- som en blid og gådefuld luftspejling.
Jeg nærer stadig håb om en omvæltende opdagelse, -
- men jeg famler i mørke med kun fakler som ledelys.
Morderske.
Jeg er næsten taknemmelig over, -
- at en fredelig løsning mellem Nord og Syd ikke virker mulig.
For det bliver en lettelse at have en pligt at udføre, -
- uanset hvor bedrøvelige omstændighederne er.
Deres hjernetrætte og dystre men hengivne ven Simon.
11 ÅR SENERE
Jeg har fantastiske nyheder, Grace. Du er blevet benådet.
Af Sir John Macdonald og justitsministeren i Ottawa.
Er det ikke vidunderligt?
Er det ikke en ond spøg?
Nej, det er sandt.
Du er blevet benådet!
Det virkede underligt, at jeg ikke længere skulle være en berømt morderske -
- men måske blive betragtet som en uskyldigt dømt og fængslet kvinde.
En genstand for medfølelse snarere end rædsel og frygt.
Det tog mig nogle dage at vænne mig til tanken.
Det kræver et andet ansigtsudtryk.
Jeg ville vende mig om, men huskede på Lots hustru.
Jeg følte mig modfalden.
Fængslet havde været mit eneste hjem i næsten 30 år.
At gå fra det kendte mod det ukendte er altid forbundet med uro.
Jeg formoder, at det er derfor, så mange frygter døden.
Må jeg spørge om det sted, hvor jeg skal ansættes?
Hvad ved de om mig?
En overraskelse venter, Grace.
Jeg kan ikke fortælle hvad, men det er en god overraskelse.
Jeg kan afsløre, at en herre er indblandet. En gentleman.
Hvilken gentleman?
Det kan jeg ikke afsløre, men han er en gammel ven af dig.
Den eneste gentleman, jeg kunne komme på, var Dem, doktor.
Her er han.
Kan du ikke genkende mig, Grace? Jeg ville genkende dig hvor som helst.
Jamie Walsh.
Nu lader vi jer få fred et øjeblik.
Sidste gang jeg så dig...
Det var dit vidneudsagn, som fik dommeren og nævningene til at vende sig mod mig.
Jeg har været plaget af skyldfølelse, fordi jeg bidrog til, at du blev dømt.
Jeg var kun en dreng, som advokaterne udnyttede. De fik mig til at sige ting.
Det gør ikke noget, Jamie.
Du skal ikke føle skyld længere.
Det er noget, der kan ske for alle.
Jeg beder dig tilgive mig.
Du er tilgivet.
Grace, det her er min gård nu. Den er min.
Jeg er ikke millionær, men jeg kan tilbyde dig et godt hjem.
Her i landet bedømmes man ikke på sin baggrund, men på, hvad man har.
Du skal ikke gifte dig med mig af skyld.
Jeg har altid næret stor ømhed for dig, Grace.
Godt.
...Være sammen.
Der er gået mange år, siden jeg var 16 -
- og første gang kom op ad den lange vej til hr. Kinnears hus.
Nu befinder jeg mig på min egen veranda.
Landskabet foran mig er så idyllisk, at man kunne tro, det var et maleri.
Vi har hvide og røde leghornhøns og en jerseyko til fløde og ost.
Der findes intet bedre.
Vi har to heste, Charley og Nell, som jeg holder meget af, -
- og de er godt selskab, når hr. Walsh ikke er her.
Vores kat hedder Tabby.
Gråstribet, selvfølgelig, og en god musejæger.
- Og en hund, der hedder Rex. - Og en hund, der hedder Rex.
Hr. Walsh ville også ansætte en tjenestepige, -
- men jeg sagde, at jeg helst selv ville klare husholdningen.
Jeg vil ikke have tjenestefolk boende her.
De snager og lytter ved dørene.
JEROME DUPONT SPIRITIST & MEDIUM
Jeg ved, at mine hemmeligheder er trygge hos Jeremiah, og hans hos mig.
I det store hele kommer hr. Walsh og jeg godt ud af det.
Men der er noget, der bekymrer mig.
Det er en af grundene til, at jeg skriver dette lange brev. Det er dette:
Tænk, hvilke lidelser jeg har påført dig.
Du har ikke påført mig nogen lidelser, Jamie. Det har andre gjort.
Det, og rent uheld og dårlig dømmekraft.
Fortæl igen. Fortæl om mentalhospitalet.
Fortæl, hvor dårligt du blev behandlet.
Lægen kom ofte på besøg.
Han førte hånden langs mit lår. For at undersøge mig, sagde han.
Han holder af at forestille sig de kvaler, jeg har været igennem.
Han lytter som et barn til et eventyr.
Jeg må indrømme, at det minder mig om Dem, dr. Jordan.
De var lige så ivrig som hr. Walsh til at høre om mine lidelser.
Deres kinder rødmede, og havde De haft ører som en hund, -
- ville De have spidset dem, -
- med blanke øjne og tungen hængende, som havde De fundet en rype.
Og som med hr. Walsh kan det ske, at jeg ændrede nogle detaljer, -
- så det passede bedre til det, De ville høre.
Det fik mig til at føle, at jeg havde et formål i denne verden.
Kan du nogensinde tilgive mig?
Han insisterer på at blive tilgivet. Skulle jeg nægte ham en så enkel ting?
Jeg bar i mange år på et raseri rettet mod Mary Whitney.
Og endnu mere mod Nancy Montgomery.
Fordi de kom af dage på de måder, de gjorde.
Så det føles ikke helt rigtigt at tilgive ham, -
- for jeg ved, at jeg dermed fortæller en løgn.
Men det er naturligvis ikke min første løgn.
Som Mary Whitney plejede at sige:
"En lille hvid løgn er en overkommelig pris for at få fred og ro."
Hvordan har han det?
Er hans tilstand blevet bedre siden sidst?
Han har stadig ingen minder fra den senere tid, og talen er uforandret.
Der er gået flere år, siden Deres søn blev såret, fru Jordan.
Jeg tror, at hans tilstand er permanent.
Jeg ville ønske, at jeg kunne give Dem en bedre besked.
Jeg tror ikke, at flere besøg ville gøre nogen gavn.
Tak, doktor.
Simon... Hvordan har du det i dag?
Grace Marks Ithaca, staten New York
Jeg tænker ofte på Mary Whitney.
Og på, da vi kastede æbleskrællen over skulderen.
På en måde er alt gået i opfyldelse.
Ligesom hun sagde, giftede jeg mig med en mand med J.
Og som Jeremiah sagde for længe siden, -
- skulle jeg færdes over vand tre gange, og alt ville ordne sig til sidst.
Og jeg er faktisk her.
Jeg lukker øjnene og kniber mig i armen, men det er sandt.
Jeg har syet mange tæpper i min tid, men nu syr jeg endelig et til mig selv.
Mønsteret hedder Paradistræet.
Jeg ændrer det lidt, så det passer bedre til mig.
Mit paradistræ skal have en bort af slanger.
Uden en slange eller to ville det vigtigste af historien mangle.
Selve træet består af trekanter i to farver.
En mørk for bladene og en lysere for frugterne.
Men i mit træ skal tre trekanter være anderledes.
En skal være rød, fra Mary Whitneys underskørt, som jeg stadig har.
En er falmet gul, fra min fængselsnatkjole.
Den tredje er lyserød og klippet ud af Nancys kjole, -
- som hun havde på den første dag, jeg var hos hr. Kinnear, -
- og som jeg havde på, da vi flygtede.
Jeg vil brodere rundt om dem alle, så de bliver en del af mønsteret.
Så vil vi alle være sammen.
Med højagtelse, Grace Marks
"Så vil vi alle være sammen."
Grace...
Tekster: Torben Christensen