- Ingen alv har färdats så långt bort. - Jag behöver en guide. Slanter.
Ett förslag: din hjälp i utbyte mot din frihet. Dagda Mor har återvänt.
Uppdraget är viktigare än livet. Låt inte känslorna ta över.
Fröet måste föras till Bevararen.
- Sluta släpa henne som en fånge. - Vill du ha händerna fria till annat?
- Till attack! - Få fart på stenarna!
- De fungerar inte. - Dags för plan B.
Jag hade ju en plan.
- Jag förtjänar kronan! - Ingen förtjänar kronan.
Då blir jag helt enkelt tvungen att ta den.
Länge leve kungen.
- Kom. - Vart ska vi?
- Det är en överraskning. - Jag har fått nog av överraskningar.
Wil!
Wil?
Fan ta dig.
Den fungerar fortfarande.
Klättra upp.
Ser du? Visst är det kul?
Jag har känslor för dig.
Fint sätt att visa det genom att ligga med Eretria.
Bara för att jag inte kunde få den jag ville ha.
Amberle...!
- Det är ingen fara. Du är vaken. - Vad hände?
Prinsessan stönade i sömnen. Du drömde väl om bastardens kyssar.
- Vi ger oss av. Det är farligt här. - Varför? Vad såg du?
Det är kraftiga oväder på väg. Vi måste härifrån.
- Var är din bror? - På väg till Tyrsis, hoppas jag.
Till Städernas råd för att be om människornas hjälp mot demonerna.
Din bror är en dåre. Men vi har mer angelägna bekymmer.
Druiden har ljugit för oss.
- Är det här...? - Trollkarlarnas Herres svärd.
Förfalskad av druiderna för den svarta magins skull, och stark nog...
- ...att besegra Dagda Mor. - Jag trodde den var förstörd.
Enligt handskrifterna ligger den i ett valv under vår stad.
- Det visste druiden. - Varför dölja det?
Han var betrodd, den ende stark nog...
Jag vet vad jag sa, och jag vet vad jag gjorde.
Men om mina farhågor stämmer, så är vi sårbara.
Jag borde ha litat på dig.
Jag ska hitta svärdet. Om druiden visar sig vara vår fiende-
-så går vi mot honom tillsammans.
Tack, min son. Du är den ende jag kan lita på.
Vi måste ta oss till Bevararen. Vi vilar när vi når Mermidon.
Bör vi verkligen hålla kursen?
- Demonen vid fortet väntade på oss. - Det är omöjligt.
- Dagda Mor har en spion i Arborlon. - Kameleonten.
- Den dog. - Det kan finnas fler.
Han har rätt. Vi tar en annan väg.
- Nej. Bergen är oframkomliga. - Men vi har ju Pykon.
- Där kommer man igenom till Wilderun. - Pykon?
- En saga, prinsessan. - Det är ingen saga.
Mina föräldrar dog i det där stinkande alvfortet.
- Medan vi grälar är ovädret på väg. - Gå runt foten av berget om ni vill.
- Jag sticker. - Vänta...
- Visa vägen. Hur lång tid tar det? - En halv dags klättring på sin höjd.
Håll dig i skinnet, annars avslutar Crispin det han påbörjade.
Verkställ. Håll ögonen öppna.
- Du ska inte vara här. - Jag ville bara... se honom.
Han känner inte din närvaro eller kärlek.
Gör nåt! Du lät det hända. Hela honom.
Jag försöker, men hans själ ligger i mörker.
Du gjorde rätt som traktade efter pojken, druid. Han är stark...
...men hans själ tillhör mig!
Stå emot honom, pojke!
Du har underskattat honom.
Och mig!
Släpp henne!
- Förklara dig. - Ger er i väg!
Lämna mig.
Kungen tror att druiden är besatt av demonen som leder attackerna.
- Då kan Allanon ha gillrat en fälla. - Jag behöver din hjälp.
Det finns ett vapen gömt under palatset.
Om druiden är förlorad, kan det hjälpa oss mot Dagda Mor.
- Jag känner inte till nåt vapen. - Du känner till palatsets tunnlar.
Det måste vara nånstans där ingen tänker på att leta.
Det ryktas om ett rum under fängelse- hålorna, och en förbannelse.
Visa mig.
Slanter, vänta.
Nej, nej...
Nej! Mitt folk...
Slaktade av demoner. Monstren låter ingen leva.
Om vi inte gör gemensam sak, kommer fler oskyldiga att dö.
Jag måste lysa frid över dem, för att befria deras själar.
- Det är vår sed. - Vi är snart framme. Vi har inte tid.
Vi tar oss tid.
- Vad gör du? - Vi har krigat mot gnomerna i 30 år.
Nu har vi en gemensam fiende. Det här är vår chans.
Kroppen förgår.
Köttet blir till lera och aska och gör vår jord bördig.
Född på nytt, förd på vingar av ljus-
- beledsagas våra fallna bröder utom himlarnas åsyn.
Vi ger oss i väg.
- Gör det inte. - Backa.
Här!
- Det borde vara här. - Det kanske är på nästa krön.
- Om det inte finns, kommer vi att dö. - Har kapten några goda idéer?
Jag skär halsen av dig och har dig som fnöske.
- Att döda varandra hjälper inte. - Vad sjutton... Titta.
Snygg saga, va?
Hem, ljuva hem.
- Det ser övergivet ut. - Låt dig inte luras.
Vem tusan är hon?
- Fler som är illa till mods? - För ett läskigt barn i ett fort?
Inte alls.
Välkomna.
Ursäkta mitt yttre, det var länge sen vi hade besök.
- Väntade ni oss? - Mag såg er komma uppför berget.
Ursäkta mig. Jag är Dontes Remikin. Mina vänner kallar mig Remo.
- Vilka vänner? - På den tiden när vi var i funktion.
Nu för tiden är det bara Mag och jag.
Sir, Crispin Edensong, Arborlons hemvärn.
- Förde ni befälet över fortet? - Under kriget. Nu är jag förvaltare.
- Finns det en passage över bergen? - Bortom bergen finns bara Wilderun.
- Det är ingen plats för alver. - Vi har order från kung Elessedil.
En ära att ta emot så aktade gäster. Passagen ni söker-
- förstördes för två vintrar sen i en lavin.
Stanna tills stormen bedarrar. Vi har mat och varmvatten.
Inget överflöd, men vi delar gärna med oss.
Tack. Kungen ska få reda på er gästfrihet.
Bra. Varsågoda, den här vägen.
Ett kungligt bad måste vara härligt. Med rosenblad i vattnet.
- Tjänsteflickor som masserar ryggen. - Ännu ett prinsess-skämt.
Vad svarar jag? "Jag visste inte att vandrare badar." Nåt i den stilen?
Vi är åtminstone ärliga. När vi ser nåt vi vill ha, så kämpar vi för det.
Brukar vandrare hoppa i säng med alla killar de möter?
Uppriktigt sagt-
-så är det inte bara killar.
Vad är det? Är du rädd att du ska tycka om det?
Du och Cephelo förtjänar varandra.
Det där märket, vad betyder det?
Vet inte. Jag har alltid haft det.
Det var väl så min förste ägare höll reda på sin egendom.
- Vad var det? - Inget bra.
Vandrare säger: "Gyllene löften är gjorda av järn." Remo är opålitlig.
- Det är du med. - Jag känner mina egna.
Den där spetsörade typen ljuger om lavinen.
Hittade vi hit, gör demonerna det också.
Tänk på det i stället för nån vaktmästaralv.
- Fortet är ointagligt. - Jaså? Vi gick rakt in.
- Vi bör hålla vakt. - Varsågod.
Ursäkta att jag stör, men middagen är serverad.
Remo! Din underbara skurk.
Jag är så hungrig att jag kunde äta en trollpung.
Visst, jag tar första vakten. Jag behöver ingen middag, eller så.
Det luktar död.
- Titta på alla ingraveringar. - Det måste vara här.
Handskrifterna talar om en symbol. Den måste vara nån slags nyckel.
De är lika allihop.
Det var den här jag såg!
Hitta en som är likadan.
Då har vi funnit vapnet.
Här är en till.
Rör vid den. Enligt handskrifterna ska man göra det samtidigt.
Tack.
Gör det nåt om vi byter? Det är för många ärtor i min. Jag avskyr ärtor.
Inte alls.
- Jag har saknat alvköket. - Ett gammalt familjerecept.
- Var är din familj? - När fortet las ner...
...stannade min fru och jag och bevakade trollkolonierna.
- Hon gick bort för några år sen. - Jag beklagar.
- Beklagar ni att folk torterades här? - Vakta tungan, vandrare.
Jag har hört ryktena. Vi spred faktiskt några själva.
För att skrämma fienden. Men Pykon var en militär utpost, inget annat.
Mina föräldrar håller nog inte med om jag kunde fråga dem.
Du hatar alver, men vi mördar inte krigsfångar.
Hon har rätt. Vi hade frigivit dem efter kriget.
De kanske valde att börja ett nytt liv, fri från sina bördor.
Ditt öra... Det ser ut som mitt.
- Är din mamma människa? - Mamma är död.
Det var tråkigt att höra.
Det är min också.
Så vacker. Vad är det?
Ett snäckskal.
Det var min mammas.
Hon sa att det påminde henne om var hon kom från.
Har du sett havet nån gång?
Det är som världens största bassäng.
Blått och glittrande.
Jag kan titta på det i timmar och undra vad som finns på andra sidan.
Har du nånsin varit ute?
Får jag behålla det?
Mag... Vad...?
Vad gjorde du?
Det är svårt att få tiden att gå här, med bara vi två.
Det finns inte mycket att roa sig med, så det är trevligt med gäster.
- Var är jag?! - Tyst.
- Det är farligt. Om han hör dig... - Okej, det är farligt.
Jag måste i väg, och du måste följa med.
Jag tar med dig till en trygg plats, där du kan leka med andra barn.
Där du kan se solen. Och havet.
- Finns det snäckskal där? - Fler än du kan räkna.
Kom igen! Sluta kämpa emot.
Jag sa ju att du skulle vara tyst.
Bra, ni är vakna. Jag var rädd att ni fått för stark dos.
Med lite vargnässla sover man sött.
Men det är klart...
Om man äter mycket av det, som jag, så tål man det rätt bra.
- Din tur, kapten. - Vänta!
- Säg inget. - Jag är Amberle Elessedil.
Sondotter till din herre och konung. Släpp oss fria.
Dålig idé.
En prinsessa?
Det förändrar allt.
Ditt svin!
Jag ville använda pojkens gåva för att nå Amberle.
- Jag trodde han kunde hjälpa oss. - Jag såg dig övermannas av ondska.
Du förstår inte det du såg.
Du är inte dig själv, Allanon.
Dagda Mor tog sig in i mitt huvud.
Dagda Mor? Naturligtvis. Den onde som alla fruktar, men bara du kan se.
Säg mig, druid, umgås du ofta med demoner?
- Vad är meningen med detta? - Varför dölja ett vapen vi behöver?
Behöver? Detta svärd är ingen frälsning.
Det är en ondskans talisman. Ett mörker som hotar oss alla.
Det är du som är hotet, druid.
Mitt misstag. Jag borde ha dödat dig första gången, demon.
Gör slut på honom.
Vart tog han vägen?
Vad hände?
Du gjorde det, min son. Druiden finns inte längre.
Varför gör du det här?
För att jag är upplärd till det.
Jag förstår inte.
Hjälp mig att förstå.
För många år sen gav din farfar, den ädle och vise kung Eventine-
- mig i uppdrag att få fram information från våra fiender.
- Men jag är inte din fiende. - Jo, det är du.
Det är ni allihop.
Efter kriget skickade Eventine hit sina män för att leta reda på mig.
Tänk dig min förvåning när de sa att Pykon inte fanns.
De mördade min fru, och försökte döda mig.
Det tror jag inte på. Min farfar är en redbar man. Han...
Sak samma vad du tror.
Jag vet sanningen.
Jag ber dig... Jag har fått i uppdrag att rädda Allman.
Om jag dör, faller hela världen i mörker.
Jag har levt i mörker i många år.
Mörkret är mitt hem.
Nej, nej...!
Nej, jag ber dig...!
- Halvblodet? - Han försökte fly.
Nej!
- Nej! Nej... - Duktig flicka.
Kom igen... Så ska det se ut.
För pannloben sticker jag in den genom näsborren-
- och knackar in den mycket varsamt, med den här.
Du kan föda mitt barn, leva som min hustru. Precis som Mags mor.
Hon var också rädd, men efter några knackningar grät hon inte mer.
- Din kropp fungerar fortfarande. - Nej...
Låt henne vara!
Jag sparar ena ögat, så du kan se på när jag skändar henne.
Tack!
Jag trodde att jag förlorat dig.
Tråkigt att behöva störa, men jag vill gärna härifrån.
Nu är du i säkerhet. Men vi måste ge oss i väg. Hittar du ut?
Det är vansinne. Vi är vilse. Hur kunde jag vara så dum?
Jag litade på en gnom. Jag ville gottgöra att jag inte-
- kunde skydda Aine. I stället är hans mördare på väg mot friheten.
Vi svek honom allihop.
- Allt förändrades den där kvällen. - Ja, det gjorde det.
Den Ander jag älskade försvann-
-förlorad i sprit, ilska och tvivel.
Men varje morgon hoppas jag att han återvänder.
Slanter.
Ni hade rätt... Jag trodde det inte förrän jag såg det med egna ögon.
Vi är förlorade.
Du får gå till fots härifrån.
Folk måste få veta vad som väntar. Gå nu, innan jag ändrar mig.
Vad har alverna för chans mot en sån armé?
Jag vet inte. Men för alla folkslags skull måste vi kämpa.
- Ensamma? - Vi kanske förtjänar det.
När min stam får veta vad som hänt, ska jag tala om er med aktning.
I ett annat liv är vi inte fiender.
I ett annat liv.
Där bakom.
Vägen ut vid belägring. Den måste leda till passet.
Det finns en regel här på Pykon. Ingen kommer härifrån. - Kom, Mag.
- Det är över. Hon följer med oss. - Till ett nytt hem.
Detta är ditt hem. - Du har gjort henne till en svekfull fähund.
- Som du själv. - Nej!
Mag...
Ditt kräk!
Hon är död.
Jag är ledsen.
Kom nu. Hjälp mig öppna den här dörren.
Ta i allihop. Ett, två...
Vi måste ge oss i väg.
- Är det Wilderun? - Jajamän!
- Du skämtar! - Vi sprängde den ju.
- Kom! - För Amberle i säkerhet.
Jag kommer strax efter. Skynda er!
- Kom nu. - De andra, då?
Vi skickar tillbaka den när vi är på andra sidan.
Redo?
Nu!
Crispin!
Spring!
- Vad gör du? - Räddar vårt skinn.
- Vi skulle ju hjälpa dem över. - Ihop med demonen? Knappast!
Eretria! Hjälp oss!
Eretria! Han kommer aldrig att välja dig.
Må så vara.
Hon klarade det! Kom. Skynda dig!
Den är precis bakom oss. Skjut ifrån och se er inte om.
Ledsen, tjejen. Du förtjänade bättre.
Dö nån gång då!
Översättning: Louise Hjorth www.btistudios.com