- I tidigare avsnitt: - Kameleonten är en urtida demon.
Den kan anta vilken form den vill.
Länge leve kungen.
- Druiden har ljugit för oss. - Svärdet är en ondskans talisman.
Det är du som är faran. Druiden finns inte längre.
Pykon är ingen saga. Mina föräldrar dog i det där stinkande alvfortet.
- Nu sticker jag. - Spring!
- Dö nån gång, då! - Åt skogen med det!
Alvstenarna...
Amberle?
Eretria?
Hallå?
Vad gör du? Vem är du?
Lägg av. Du gör dig illa.
Vänta, vänta! Snälla du.
Du är en av dem, va? Alvjägarna. De tog mitt öra.
Nej, det är lugnt. Titta, jag är halvalv.
Vi angriper inte. Armén är för stor. Vi kommer att bli krossade.
- Och Städernas råd? - Även om de skickar alla soldater...
- är oddsen ändå för dåliga. - Jag föreslår ett lönnmord.
Vi har svärdet. Med druiden borta kan vi överraska.
Mycket har hänt. Druiden var i komplott med Dagda Mor.
- Då är Amberle... - Vilseledd.
- Kan en liten styrka nå cirkeln? - Den skyddas av magi.
Mörk magi. Som Trollkarlarnas Herres svärd smiddes att kämpa mot.
Dagda Mor skulle vara chanslös. Smyg er in och döda honom.
- Du kan inte mena allvar. - Det är vår enda chans.
- Vi kan inte skicka soldaterna... - Jag gör det.
Jag återvänder med hans huvud. Låt mig svinga svärdet.
Nej. Du är tronarvinge, och du behövs här. Jag gör det.
Ni är mina söner, båda två. Jag litar på att ni återvänder som segrare.
Ni gör det tillsammans.
- Men far... - Beslutet är fattat. Två söner...
ett svärd...
ett ändamål.
Demonen vet inte vad som väntar.
Wil!
Eretria!
- Vart tog han vägen? - Han bara försvann.
- Jag behöver hans andra öra. - Jag hittar honom.
Bäst för dig det.
Du tappade bort honom. Alver ramlar inte ner i knät varje dag.
- Leta reda på alven. - Jag ska.
- De har gjort nåt med Wil... - De är inte vanliga människor.
De är alvjägare.
Må den heliga elden hela mig.
Och må jordens dimma göra mig...
oskadd.
Du verkar bekymrad.
Det är inte svaghet att inte följa din fars befallning.
Det är kungens befallning.
Jag vet.
Men att rusa in ensam för att döda Dagda Mor är rena självmordet.
Det är denna väntan också.
Det här är min chans att visa mig värdig.
Du är arg på honom, men du kan inte tvinga honom att ge dig kungakronan.
Nu måste vi stå enade.
Tillsammans, bakom Arborlons murar.
Jag kan inte.
Det här stoppar blodet.
Oj... det känns skönt.
Jätteskönt.
Den här blandningen är bra för hemmabruk.
- Berätta mer om de där jägarna. - De är människor, hatar alver.
- De jagar oss och skördar våra öron. - Skördar? Till vad?
Gnomer. De tror att alvöron har nån slags medicinsk verkan.
Nästa vecka har mitt malda öra hamnat i nån pilsk gnoms te.
Jag färdades med två vänner. Tänk om jägarna har fått tag i dem.
Är nån av dina vänner alv? Då gör du rätt i att vara orolig.
- Eretria... Vi måste gå tillbaka. - Du är inte trygg där borta.
- Ska vi bara lämna Wil? - Så klart inte.
Vi tar skydd, och går tillbaka och letar efter honom.
Spring!
Amberle! Kom!
De kom undan.
Vi går tillbaka till lägret och samlar ihop alla. Nu.
Det är inte vilken alv som helst.
Den här är kunglig.
- Det var nära ögat. - Det kan man säga.
Ibland känns det som om nån vakar över oss. Kalla det magi, ödet...
Hur gick det?
Bra, tror jag.
Var är vi?
Jag vet inte.
Jag har hört om såna här platser.
Byggnader från gamla världen. De begravdes under det stora kriget.
Det tror du väl ändå inte på. Det skulle ha förmultnat för länge sen.
De förseglades och bevarades. Som en fjäril som fångats i bärnsten.
Det ser ut som om de skulle ha fest.
Det känns kusligt här.
Vad det än är för ställe, måste vi härifrån innan alvjägarna hittar oss.
Där har vi vägen ut.
När de skar av mig örat... vilken smärta.
När de försökte ta det andra, kämpade min vän Genewen emot.
Jag tror de har henne där. Kanske dina vänner också.
- Vad gjorde ni här? - Spejade. Vi är från Gammelmossen.
Alvbosättningar började angripas av demoner, så vi for ut på spaning.
Det är han. Han som tog mitt öra!
Vänta här.
Samling!
Vi såg en alv och en människa på väg norrut nedanför bergskammen.
Alven är av kunglig börd. Med hennes öron kan vi köpa pälsar och drycker.
Den som överlämnar hennes huvud till mig blir dubbelt belönad.
De visste inte att världen skulle gå under. De ser glada ut.
De ser döda ut, tycker jag.
- Du behöver inte spela tuff. - Vad menas med det?
Du visade det vid Pykon. Du kunde ha lämnat oss, men du stannade.
- Du räddade mitt liv. - Lägg av med analysen.
- Du är inte värd nåt död. - Jag tror dig inte.
Det bryr jag mig inte om!
Okej. Jag bryr mig.
Vi kan fläta varandras hår och prata om killar vi gillar. Låter det bra?
- Jättekul. - Lägg ner den där boken...
och hjälp mig hitta en utväg.
Kan jag hindra dig från att resa?
- Ja, men det skulle sinka mig. - Allvarligt, jag har onda föraningar.
Vad har vi för val? Druiden är borta och Amberle går inte att nå.
Folk börjar tappa modet. Men tack vare dig vet vi var fienden finns.
För första gången sen kriget började har vi ett vapen mot deras magi.
- Du har rätt. Folket behöver dig. - Ja, det gör de.
Har befälhavaren några sista råd till mig?
- Dö inte. - Det låter som en utmärkt plan.
- Bremen? - Ja, min lärling.
Jag har vandrat på denna jord i snart 300 år. Jag är trött.
Trött på att folk vägrar att tro på sanningen.
Jag är redo att ge mig av, mästare. Och förenas med er på andra sidan.
Din tid är inte inne. Än finns arbete att uträtta.
Vad mer kan jag göra? Ensam?
Du är inte ensam.
En annan har stigit fram. Kraftfull och mycket lovande.
Utan dig kan de inte bekämpa det som väntar.
Du måste vara stark. Världen står på ruinens brant.
Utan dig är allt förlorat.
Bremen...
Vi måste hitta en utväg.
Här är det nog.
Vi kommer aldrig ut härifrån.
- Du är skadad. - Det är bara en skråma.
Du måste värma dig.
Låt mig titta på det där.
- Så du bryr dig verkligen? - Du får inte sinka oss. Kom nu.
Jägare. Framåt.
Cormac, du bevakar lägret.
De är ute efter mina vänner. När jag hittat dem kommer vi och hjälper dig.
- Det lovar jag. Väntar du här? - Ja, för att du räddade mitt liv.
Mitt öra!
- Perk! Du skulle vänta! - Det är mitt öra!
Lillen... Du kom tillbaka.
Du är skyldig mig ett öra till.
Säker på att du vill göra det?
Det hände när jag slog i vattnet.
Jag flöt nerströms och krockade med en vass sten.
Jag trodde jag skulle drunkna.
- Tror du han klarade sig? - Det är klart.
Honom blir man inte av med så lätt.
Han kommer nog snart och räddar situationen.
Han var med i din syn. Ditt träd har väl ingen anledning att ljuga.
Vad såg du egentligen?
Jag såg dig och Wil.
Ni stod framför ett fantastiskt fönster med målat glas.
Det var precis efter att jag...
Precis efter vad?
Efter att jag dödat Wil.
Trädet sa att jag måste visa mig redo.
- Ledsen att du behövde göra det. - Inte lika ledsen som jag.
Tänk vad vi har varit med om sen det här började.
Alla oskyldiga som fått sätta livet till.
Vad är vitsen? Nu vet jag vad farfar gjorde i alvernas namn...
Du har rätt. Vi kanske inte förtjänar att räddas.
- Det kanske ingen av oss gör. - Låt demonerna få fritt spelrum.
- Och göra rent hus. - Det fungerade inte så bra sist.
Jag vet hur det är att vara fånge i sitt liv.
Jag valde inte att bli vandrare.
Du sa att du blev köpt.
Det sägs så, i alla fall.
Enligt Cephelo var jag mycket billig.
Första ägaren ville väl bli av med mig.
- Och vem vet med mina föräldrar. - Så hemskt.
Ett barn ska inte vandra genom livet ensam.
Men nu har vi hittat nåt gemensamt.
Vi är föräldralösa.
Det är lite långsökt, men okej.
Vem kunde ha trott det? En prinsessa och en vandrare.
- Förbundna genom ett tragiskt öde... - Och ute efter samma kille.
Vilken röra, va.
De är här. Leta reda på dem.
Ingen tar sig härifrån.
- Mina vänner. Var såg du dem senast? - Varför bry sig?
De är förmodligen redan döda. Zora är den bästa alvjägaren här i trakten.
- Han är din. - Vänta! Okej!
Gå österut, förbi trädgränsen, och följ stigen.
Där försvann de. Mer vet jag inte.
Tack. Du gjorde det rätta.
Sätt i gång. Du trodde väl inte att du skulle slippa?
Det är okej, tuffing. Tortyr är inte min grej.
- Däremot att likvidera en alvmördare. - Varför gjorde du så?
- Det är döda eller dödas. - Nej! Du är lika illa som han.
Han fick det han förtjänade. Jag ångrar det inte.
Hjälp mig.
Hej, tjejen. Är du okej?
Är det Genewen?
Dela på er. Det går fortare.
Vi behöver repen.
Gör mig inte illa.
Tack.
Nu sticker vi!
Det finns en liten dalgång väster om Ravinen. Bakom Dagda Mors cirkel.
Där kan vi ta oss förbi demonarmén. Måtte svärdet skydda oss.
De förväntar sig nog inte att två stollar till prinsar ger sig in där.
Det är i alla fall en fördel.
Vi har ingen möjlighet att överleva, eller hur?
Det är bördan prinsar får bära.
Kom!
Va?
Hon är kvar. Vi måste ge oss i väg.
Det är fönstret i min syn.
Det är ingen slump. Nu hittar vi blodselden.
- Är du säker? - Absolut.
Det var länge sen, Eretria.
- Jag visste att vi skulle ses igen. - Kul att träffa dig också, Zora.
- Känner ni varandra? - Vi växte upp tillsammans.
När sågs vi senast?
Javisst, ja. När du lämnade mig.
Överdriv inte. Vi flörtade lite, men du blev efterhängsen.
Fattar du hur det var för mig? Ensam, i vildmarken?
Och då började du samla alvöron till brödfödan?
Sitt.
Ni överlistade mina jägare. Inte dåligt för en prinsessa och hennes...
Vad är du egentligen? Hennes leksak?
- Du är en skam för mänskligheten. - Tack för komplimangen.
Vad som än pågår mellan er måste du släppa oss.
- Jaså? - Ingen idé.
De fyra länderna är i fara. Du har väl hört om demonattackerna?
Jag är inte intresserad av prinsessans sagor.
Bara av dina öron.
Det är nåt fel. Det borde vara tusentals demoner här.
- Jag såg dem med egna ögon. - Är det rätt plats?
Där. Det är Dagda Mors cirkel. Helt obevakad.
Demonerna kanske redan har gett sig i väg och marscherar mot Arborlon.
Eller mot Amberle.
- Tiden är inne att slå till. Redo? - Jag är redo.
Det finns bara rum för två på den här färden. Kanske i nästa liv...
Synd att du måste dö.
Wil!
Du lever!
- Vad är det där? - En rockfågel.
Jag räddade henne och Perk. Han är vingryttare. Nu sticker vi!
Nej! Eretria!
Vi måste tillbaka!
Bandon!
- Jag har väntat på er. - Försiktigt. Vi vet inte vad han gör.
Dåraktige prins. Du hämtar mitt svärd när jag ber dig.
Jag befaller dig att döda er druid, och du genomborrar honom.
- Det var kungens befallningar. - Din far är död.
- Far... - Och du är min nickedocka.
Nej, Ander!
Jag lurade dig att hämta mitt svärd.
Nu får du smaka dess klinga.
Nej!
- Det dröjer för länge. - De kommer. Ha tålamod.
- Vad har du där? - Nåt jag hittade där inne, bara.
- Vad är det? - Nån sorts spel, tror jag.
- Inte vet jag. Det är fånigt. - Nej, berätta.
De påminde mig om dig.
- Hör ni... - Såg du nåt?
De gav sig i väg i skydd av skogen. Jag har spanat, men förgäves.
- Vi måste gå till fots. - Tack, Perk.
Om ni behöver mig, blås i visselpipan.
- Hon är ensam där ute. - Vi hittar henne. Jag lovar.
Arion angrep Dagda Mor öga mot öga. Det mest hjältemodiga jag har sett.
- Men du undkom oskadd? - Tack vare min bror.
Han räddade mig. Han gav sitt liv, men jag kunde inte hjälpa honom.
Du gjorde nog allt du kunde.
Nej, det gjorde jag inte. Men jag ska göra mitt bästa nu.
Aine, Arion, min far...
Alla är borta, och nu...
Och nu är du kung.
Översättning: Louise Hjorth www.btistudios.com