PRELUDI
CONFINS DEL NORD DEL MÓN, 1857
Capità!
Podem parlar?
Hem de trencar el gel.
La tripulació està esgotada i afamada.
Si continuem així, en patirem les conseqüències.
Atenció!
Com més s'endarrereixi la feina, més fermament incrustat estarà el gel.
Continueu treballant.
Roteu els grups.
Senyor, amb respecte,
els homes volen una confirmació.
Confirmació?
Que tornarem a Sant Petersburg quan alliberem el vaixell.
Pensen que el vaixell no aguantarà, i volen...
Escolteu-me bé!
No és feina vostra, ni de l'oficial, pensar res.
Emprenguérem una missió, i la complirem.
Arribarem al pol Nord.
Queda clar?
Una explosió, capità.
A unes dues milles.
Reuneixi els homes.
Els gossos del trineu estan il·lesos.
D'on surt tanta sang, doncs?
Aquí, capità!
Hi ha un ferit, ha perdut molta sang.
Té una ferida a l'espatlla i la cama trencada.
Un atac d'os?
No ho crec, capità.
Larsen, ajudi'm amb la bota.
Una cama prostètica.
Carregeu-lo a la fusta.
Ràpid! Al vaixell! Va!
Larsen, ve cap aquí.
Prepareu els fusells.
Quan faci el senyal.
Apunteu!
Foc!
Següent grup!
Foc!
Tothom al vaixell!
On és l'home que hem pujat a bord? On?
Què és allò? Què vol?
Porteu-me'l!
El trabuc. Larsen, agafi el trabuc!
Victor.
Victor!
L'he mort?
L'he mort.
Encara està viu!
L'escala!
Recolliu l'escala!
Porteu-me'l!
Quants trets queden?
Un, però no es pot matar.
Ja ho sé.
No apunto a la criatura.
Làudanum, per alleujar el dolor. Begui.
On soc?
A la nau reial danesa Horisont. Soc el capità Anderson. I el Dr. Udsen.
Quants dels seus homes ha mort?
Sis.
Tornarà i en matarà més encara.
Tota la tripulació, si és necessari, llevat que m'entreguin.
Ja no hi és. Ha caigut a les aigües gelades. Ha mort.
No ha mort!
No pot morir.
L'he intentat destruir.
Tant si em creuen com si no,
tornarà a buscar-me.
I, quan vingui,
m'han de prometre que m'abandonaran al gel
i deixaran que em prengui.
Si us plau.
Quina mena de criatura és, allò?
Quina mena de diable la creà?
Jo.
Vaig ser jo.
Jo el vaig crear.
Havia resolt deixar morir amb mi el record de les meves maldats.
Està llesta.
Una part del que els explicaré són fets.
Una altra, no. Però és tot cert.
El meu nom és Victor.
Victor Frankenstein.
El meu pare em posà aquest nom.
Sap què significa?
Crec que sí. 'Conqueridor'.
- Un vencedor en tot. - Sí.
Tot començà amb ell.
El meu pare.
I la meva mare.
Victor!
PRIMERA PART EL RELAT DE VICTOR
Victor!
Baixa. Arriba el teu pare.
Soc aquí, mare.
Soc aquí.
El meu pare era un baró, i un cirurgià eminent.
S'havia casat amb la mare, principalment,
pel seu dot considerable i el seu llinatge noble.
Proveïren el meu pare dels mitjans per mantenir el seu rang i la finca.
S'absentava de les nostres vides,
però, quan venia, tota la casa s'atenia a la seva voluntat.
Claire, estimada.
La resta del temps...
Victor.
Pare.
La resta del temps, la mare era meva.
No, porta això.
Les sals de la carn t'enriquiran la sang, i la de la criatura.
Menges per a dos, recordes?
Vinga.
És nutritiu.
Àngel de la guarda,
dolça companyia,
no em desempareu, no m'abandoneu.
Sota el vostre mantell, guardeu-me...
Els sentia a l'altra banda de la paret, discutint incessantment,
escridassant-se sobre fortuna, la finca... i sobre mi.
Les seves veus m'atemorien profundament.
Aquell home ens menystenia a tots dos.
Els nostres cabells negres com el banús, els ulls profunds i foscos.
Fins i tot el nostre temperament reservat, a vegades nerviós,
semblava exasperar-lo immesurablement.
Recita amb tanta precisió com puguis l'antiga classificació
dels humors del cos humà.
Sang, bilis negra, bilis groga i flegma.
Un cor masculí mitjà. Pes?
Entre nou i onze unces, pare.
I el d'un cor femení mitjà?
Entre vuit i deu unces.
A què diries que es deu, això?
La diferència de massa del cor femení.
Profunditat d'emocions?
Tendències melancòliques?
Massa. El volum de la sang, pare. La irrigació muscular.
Exacte. No hi ha espiritualitat en els teixits,
ni emocions als músculs.
I, ara, descriu la funció principal de la vàlvula tricúspide, si us plau.
Ara no ho recordo, pare, però segur que faré memòria.
Sí, no en tinc cap dubte.
El marfil no sagna, Victor.
Però la carn, sí.
Mentre fas memòria d'una dada, el pacient podria morir.
Ho entens?
La funció principal de la vàlvula tricúspide
és evitar el reflux de la sang cap a la vena cava.
No, no a les mans. Ja no.
Ara són els instruments del teu ofici i voluntat,
i les hem de cuidar.
La cara, tanmateix, és vanitat.
Duus el meu nom, Victor. I, per tant, la meva reputació.
Et prego que ho recordis.
Crec que és una mà molt bona, perquè...
Tres...
Dos...
Un...
No pot ser.
Barrejo jo.
Mare?
Pare!
Pare. És la mare.
Necessito aigua calenta i teles netes.
- Moltes, i de seguida. - Senyor.
- No, Victor! - Mare?
Victor.
Pare!
Salvi-la, si us plau!
La meva mare, a qui havia arribat a considerar una part de mi mateix.
Ella, que pensava que no em deixaria mai.
Ella, que era vida... esdevingué mort.
Els seus ulls, mancats de llum.
El seu somriure ara nodria la terra glaçada.
Fora!
Tots fora!
Una part de l'univers havia estat extirpada,
i el firmament era permanentment fosc.
Tapa't els ulls.
No miris fins que t'ho digui.
Ara.
William creixé ple de llum i somriures.
Tenia un temperament més calmat i amable,
clarament preferit pel meu pare.
Gràcies, pare.
És un plaer, fill meu.
Ell era la brisa, jo el núvol de tempesta.
Ella era tot riure, i jo, tot mal humor.
Agafa les regnes.
Miri'm, pare. Miri'm.
Hi havia alguna cosa més.
O, més aviat, notava una absència.
La meva mare havia mort
en mans del metge més il·lustre de la seva època:
el meu pare.
Una idea agafà forma a la meva ment.
Defineix el sistema circulatori, si us plau...
Inevitable, indefugible...
...com es descriu al De Motu Cordis .
...fins que es tornà certesa.
Pare?
La deixà morir, oi?
Vaig fer tots els possibles per salvar-la, prou bé que ho saps.
Doncs fracassà.
Ningú pot vèncer la mort.
Jo sí. Jo la venceré.
Sabré tot el que sap vostè, i més.
Crec que ja hem acabat, per avui.
Aquella nit, vaig tornar a néixer.
Vaig tenir una visió.
Vaig veure, per primer cop,
l'àngel de la foscor.
I em feu una promesa.
Que arribaria a dominar les forces de la vida i de la mort.
Que seria tan bon cirurgià com el meu pare,
i que el superaria en ambició i en triomfs.
Àngel de la guarda...
La visió fou tan clara.
Més que res del que havia vist mai amb els ulls oberts o en somnis.
Però, com?
La meva ruïna arribà de seguida.
Dues revoltes i un incendi a les plantacions de la mare
minvaren la fortuna familiar.
Conservàrem la finca, però no ens quedà res més.
William se n'anà amb la banda de la família de Viena,
i jo, a Londres i després Edimburg.
I, allà, durant dècades, vaig intentar...
ampliar els rígids límits del món acadèmic.
La vida.
Això, senyors, és la vida.
REIAL COL·LEGI DE MEDICINA VISTA DISCIPLINÀRIA, 1855
Naixem.
I tan bon punt ens alcem, tornem a caure.
La mort.
I, en l'interval entre l'ascensió i la caiguda,
el nostre petit i humil domini.
Però néixer no és a les nostres mans.
Oi que no?
La concepció, l'espurna, animar l'esperit i el pensament.
Això és a les mans de Déu.
Déu.
Però la mort.
Aquest és el veritable repte.
I ens hauria de concernir.
Ens concerneix.
I qui som nosaltres, per fer-ho? No som déus, oi?
Però si pretenem esgrimir l'arrogància dels déus,
cal que, com a mínim, fem miracles.
No troben?
Encendre una espurna divina a les ments d'aquests joves estudiants.
Ensenyar-los a desafiar, en comptes d'obeir.
Demostrar que l'home pot descobrir els secrets de la natura i aturar la mort.
No retardar-la, sinó aturar-la del tot!
Silenci!
I com proposa, exactament, ensenyar una cosa impossible?
Subjecte compost, el cos.
El d'un dependent, adquirit moments després de l'expiració.
El cervell funcional,
les branques espinals i nervis vagals, intactes.
Poden observar les cicatrius fines.
La meva tècnica no requerí cosir amb punts voluminosos.
El braç, en canvi,
ve d'un altre espècimen, un fuster.
Els músculs, lligaments, nervis, tots connectats.
El moviment espasmòdic del cos causat per un corrent elèctric no és nou.
No és nou, però el flux d'energia a través del cos
segueix un concepte diferent:
un concepte oriental anomenat qi
que contempla el flux vital d'energia tant intern com extern.
Utilitzo agulles en sis...
Silenci! Seguin!
Això és una vista, doctor, no un número de fira.
Això perjudica la seva causa, Victor.
Aquest truc galvànic és inacceptable.
Un truc.
Un truc?
N'estan segurs?
Això no és un truc. És una decisió.
Coordinació motriu entre l'ull d'un mort i el braç d'un altre,
imbuïts d'una nova voluntat i comprensió rudimentària.
Comprensió en un cervell que ja ha mort?
Deixa anar.
Si us plau.
Dir "si us plau" sempre ajuda.
Apagui aquesta cosa. Ara mateix, xarlatà.
Això és el futur. És possible.
Per què no ho estudiem? Ho quantifiquem?
Això és una blasfèmia, una abominació, una obscenitat!
Déu dona vida, i Déu dona mort, Victor.
Potser Déu és inepte!
I ens correspon a nosaltres corregir els seus errors!
No deixin que aquests vells els silenciïn!
Les respostes només es mostren quan les persuadim amb desobediència,
alliberats de temor i doctrines covardes!
Professor Krempe.
Baró Frankenstein, em dic Heinrich Harlander.
Duc una carta de presentació escrita pel seu germà William.
Del meu germà?
Li vaig demanar el privilegi de conèixer-lo.
No li robaré ni un minut.
- Si us plau. - Molt bé.
Així que William em vindrà a veure?
Sí, d'aquí a pocs dies.
Li vol presentar la seva promesa. La meva neboda, per casualitat.
Elizabeth Harlander, una noia molt maca que acaba de deixar el convent.
Les fotografies són meves.
William ha tingut força èxit en el món financer.
S'ha fet un nom en aquest àmbit.
Un nom? S'ha fet un nom?
Doncs em temo que compartim aquest nom, ens agradi o no.
Vaig llegir el seu article a The Lancet ,
Realment creu que ho pot fer?
Construir un home?
Un cos tot nou? I donar-li vida?
Avui ho ha vist, no?
He vist una crucifixió, la veritat.
Estava acabat abans de dir ni un mot.
Però els ho he mostrat.
El què?
La veritat.
Se n'oblidaran abans de sopar.
Sí. Però, a vostè què li ha semblat?
M'ha semblat brillant.
Exacte. Ja ho sé.
Però és com un nen, amb tanta emoció.
Agafant la nova mascota amb tanta força que l'estrangula.
Per això em preocupa.
Pot contenir el seu foc, Prometeu?
O es cremarà la mà abans d'entregar-lo?
Bona pregunta.
No vull ser maleducat, però he tingut un dia molt llarg,
i no em puc considerar bona companyia per a desconeguts.
Així que si ha acabat...
Doncs no. No he acabat.
He adquirit allotjament a Edimburg.
D'aquí a tres dies, ens trobarem amb William i Elizabeth.
Aquell vespre, canviaré el seu destí.
Li mostraré una cosa extraordinària.
- Molt amable. - Gràcies.
El préssec. Gira el préssec. Gira'l.
L'has tornat a mossegar.
Et menges els préssecs.
Això és un memento mori .
El préssec, símbol de vida i joventut, i tu el mossegues?
- Tenia gana, Kiki. - No em diguis Kiki.
El baró Victor Frankenstein, senyor.
Pots marxar.
Disculpi'm.
Benvingut.
Herr Harlander.
És un art jove, la fotografia.
Adeu, Kiki.
Però ja m'apassiona.
Ha dut els papers?
Gràcies.
- Vostè és extraordinari. - Gràcies.
Utilitza el sistema nerviós per transmetre la descàrrega d'energia.
És així?
Correcte.
I, per tant, la sostenibilitat de la força vital que controla
és molt breu, decau, s'evapora.
A què es refereix?
A la presentació, acabà la demostració per orgull.
Però, en realitat, la força vital galvànica ja s'esvaïa, oi?
També és cirurgià, vostè?
Sí, fa molt temps. Cirurgià de l'exèrcit.
I no era especialment destre, la veritat.
Però em permeté assentar les bases de la meva fortuna.
Soc amo d'unes fàbriques de munició.
- Un comerciant d'armes. - Un realista.
Coneix les taules d'Evelyn?
És clar. Adquirides per Sir John Evelyn, n'hi ha quatre.
Disseccions rigoroses, de les més antigues d'Europa.
Mostren els nervis, venes i artèries de cadàvers. I què?
Sí. Però n'hi ha una cinquena.
La més fascinant.
És exquisida.
No ho creu?
La carn plasmada a la fusta.
El cadàver estirat sobre el tauló és espellat capa a capa,
i el teixit restant es fixa amb resina a la fusta.
- Mostra el sistema limfàtic. - Sí.
Els metges musulmans l'anomenaven el sistema circulatori secret.
Només mou tres litres de líquid, però és una xarxa extensa.
- És excepcional. - Sí.
I per a nosaltres, per a vostè, la variació important és aquesta.
La novena configuració.
Una estructura molt delicada, gairebé etèria, que envolta el cor.
Pot distribuir, però també emmagatzemar, energia.
Sí, si pot accedir-hi sense destruir el teixit circumdant...
No, no per la part frontal. Per l'esquena.
Columna vertebral, curvatura toràcica.
És clar.
Energia, cicatrització i regeneració, més del que ningú podria imaginar.
Vida eterna.
Dotaré la seva recerca de recursos il·limitats.
A canvi de què?
No cal ser indecorosos.
Busquem la veritat i la transcendència, som esperits afins.
Eventualment, potser li demano un favor,
però només vull el privilegi de documentar el procés per a la posteritat.
Jo treballo sol.
No faré soroll.
William Frankenstein i la seva neboda, Herr Harlander.
Hi pensaré.
Baró.
No faci veure que és raonable just ara. Seria una llàstima.
Victor.
William!
- Victor. - Però mira't.
Ostres, com has crescut.
No ha sigut mèrit meu.
Et vull presentar la dona amb qui em casaré.
Lady Elizabeth Harlander
És tot un plaer.
No puc dir que em sorprengués la teva expulsió
però les formes i la virulència usades segur que no eren merescudes.
Sí que ho eren.
M'ho vaig guanyar.
Em vaig assegurar de guanyar-m'ho, oi, Herr Harlander?
Fou tota una sortida d'escena, i tant.
Per què provocar-los?
Per què no seguir endavant sense cridar l'atenció d'aquesta manera?
Que prudent, fins i tot per ser tu, William.
Gairebé sembles el pare.
Era un home molt diplomàtic, el nostre pare.
Era precís, discret, moderat.
Però jo, en canvi, no entenc per què la modèstia és una virtut.
Victor sempre ha sigut de captar l'atenció.
Fins i tot de petits, jo atenuava la seva veu quedant-me callat.
Potser massa i massa sovint, no ho creus, Victor?
Si la vida es pot regenerar,
no com una simple simulació,
sinó com un acte diví per mitjans físics i químics, per què murmurar-ho?
Riu?
- Ho troba divertit? - Deu ser que sí.
Les meves idees no són clares?
Les ha expressat ben alt, sens dubte.
No són dignes d'atenció?
Les idees no són dignes per si mateixes, penso.
Il·lumini'm, si us plau.
Miri la guerra, per exemple.
William, un cigar i un brandi al meu estudi?
Segur que ja ha sentit la meva neboda esplaiar-se sobre aquest tema.
Amb el seu permís.
Li prego, continuï. Les idees.
Bé, honor, pàtria, coratge.
Són idees dignes i elevades, per si mateixes,
no ho creu?
Tanmateix, hi ha homes morint per defensar-les.
D'una manera gens elevada,
amb la cara enfonsada al fang, la sang ofegant-los,
cridant de dolor.
Homes que eren pares, germans o fills d'algú d'aquest món.
Que foren alletats, banyats, cuidats,
i educats per les seves mares,
i ara cauen en un camp de batalla remot,
ben lluny dels responsables d'aquestes tragèdies.
Aquells homes es queden a casa, sense tocar sang ni baionetes,
amb la pell intacta, i mantes netes abrigant-los.
Això passa quan els necis persegueixen idees.
I em considera un neci?
Vagi amb el brandi i els cigars.
Els nois l'esperen.
Quantes vegades un home pensa que ha conegut un àngel o un dimoni,
però acaba descobrint que és tot una il·lusió.
La partida d'escacs que juguem
és només contra nosaltres mateixos.
Ajudi'l!
Aquí té. Begui una mica.
Ha de venir amb mi.
Res.
Senyor, el guaita l'ha vist.
Voltava el vaixell des de la boira.
Tots l'hem vist enfonsar-se.
Senyor.
Els homes tenen por.
Pensen que hem d'abandonar aquell home al gel
i posar fi a això.
Està sota la meva protecció,
i la de la Corona!
Unes setmanes més tard, vaig viatjar amb William i Harlander
cap a un llac prop de Vaduz, a l'altra banda del canal.
Havia de servir per al filtratge d'aigua, per irrigar els camps.
Era obra pública, així que s'abandonà a l'inici la guerra.
No aquesta guerra, l'anterior.
O encara la d'abans, no me'n recordo bé.
Tan bon punt la vaig veure,
aquella torre,
vaig sentir com em cridava el destí.
L'estructura està gairebé intacta.
Hi ha un conducte obert que va de dalt fins a baix de tot.
Puc fer portar les teves coses.
Les portarem d'Edimburg.
Tindrà tot el que necessiti o vulgui.
- Tot el que vulgui? - Tot.
He llogat els serveis de William per al projecte.
Necessitaré una cel·la.
- I una cambra de gel. - William.
Hi ha dos dipòsits a la base de la torre.
Els reaprofitarem.
També caldrà reparar els motors de vapor, i portar combustible.
Allà i allà, quatre piles voltaiques d'alta capacitat,
de polaritat positiva i negativa,
i un sistema parallamps de plata pura que condueixi cap al laboratori.
Sí. Els meus contractistes poden construir tot l'equipament que necessiti.
Així, entenc que hem arribat a un acord?
Doncs així queda pactat.
Malparit!
No, aquest no.
Obre la boca.
Tu tens sort que et pengin. Hauries viscut menys d'un any.
Herr Harlander em prometé accés a espècimens òptims.
Sí, no ho dubto, senyoria,
però com deu saber,
delinquir no porta res de bo, i aquests en són mostra.
Són tots uns desgraciats.
Em sap greu.
Té una esquena forta. Vull aquest.
Torni més tard.
Confessió?
M'intrigà.
Una criatura tan delicada i devota, què podia haver de confessar?
Un cop de sort feu que es presentés una oportunitat, i...
era a punt de descobrir-ho.
Perdoneu-me, pare, perquè he pecat.
Quan fa de la seva última confessió, filla meva?
Ni una setmana, pare. Era al convent.
Una setmana?
Tan ràpidament ha tornat a pecar?
Sí.
Pecat de pensament, no d'obra.
- És un home, oi? - Sí.
El germà del meu promès.
Luxúria?
- Odi. - Od...
- Odi? - És un home horrible, espantós.
Unes paraules dures.
Està sent cruel, no creu?
Amb tots els respectes, no coneixeu aquest home.
Intenta controlar i manipular-ho tot i tothom al seu voltant.
Com tot tirà, li encanta fer-se la víctima.
L'únic que el redimeix, penso, és que és molt més vulgar del que es creu.
Vulgar?
Què vol dir, filla meva?
Per exemple, és fàcil de distingir.
Se'l veu d'una hora lluny, fins i tot al carrer un dia de mercat.
Digui'm, en quin moment m'ha vist?
Molt abans que vostè a mi, això li ho asseguro.
- Ha sopat? - No tinc prou gana, baró. Gràcies.
Bé, doncs jo estic afamat.
- Gràcies, bon home. - A vostè, senyor.
Quins llibres ha comprat? Em permet?
Endevini-ho.
- Que ho endevini? - Serà divertit.
Molt bé.
Una història d'amor,
banyada pel sol mediterrani, la seda, i els embolics de la passió.
Insultant, però gens sorprenent.
De veritat?
Insectes?
El que desperta el meu interès científic són els éssers diminuts.
Es mouen amb la natura, potser amb els ritmes de Déu.
Sempre he buscat alguna cosa més pura, prodigiosa.
Això és el que buscava al convent?
En certa manera.
Valgué la pena?
Hi ha res que la valgui?
Permeti'm, germana.
No em sembla gaire apropiat.
Hi ha res que ho sigui?
Molt bé.
Riure!
I, per primer cop,
vaig interessar-me més per la vida,
i vaig perdre una mica d'interès
en la mort.
La vara principal té un sistema de tancament ràpid.
Han utilitzat un aliatge?
Coure i zinc.
Això... No em servirà de res. Torni a començar.
La plata pura és un conductor perfecte.
William, t'has de quedar. Si us plau.
Confio més en tu que en ningú.
Uns dies més i prou.
No la podrà atrapar.
Preciosa.
L'atrapem, o la deixem anar?
L'atrapem.
Ara tenim una cosa en comú.
Un presoner.
William complí diligentment l'encàrrec de construir el laboratori.
Pot arreglar allò, si us plau?
Ajudi'l.
Seguí les meves instruccions al peu de la lletra.
La pila...
És tot plata pura, ara.
Punts de conducció corresponents al sistema limfàtic.
Ha estat força complex, però me n'he sortit.
Herr Harlander, gràcies. És una festa molt agradable.
Espero no estar-lo distraient de la seva recerca
per atendre'ns a Elizabeth i a mi.
Gens ni mica.
Ella és jove. Ens té a nosaltres per tutelar-la.
El deixo en intimitat.
No calen subterfugis entre nosaltres.
Porcellana francesa, repica amb el doll de l'home.
Soc a tocar d'una solució, un punt d'accés al sistema limfàtic.
Ah, això.
Ha passat tant temps.
La guerra s'acosta a la fi.
I el meu mecenatge també.
Digué que els seus fons eren il·limitats.
Però la meva paciència, no.
Sé de bona tinta que d'aquí a una setmana tindrà lloc una batalla.
El curs de la guerra ens recompensarà amb abundància.
Un camp de batalla? Els cossos estaran mutilats.
Una setmana.
- Una setmana? - Després, la història ens deixarà enrere.
Li fa res estirar vostè la cadena, baró?
Una setmana per determinar com transferir el corrent.
Impossible.
Què podia fer?
Ho tenia a tocar. Ho notava.
I llavors...
La vida s'hi interposà.
Crec que l'ha trobat a faltar.
L'he d'avisar que he estat fent una dissecció.
Ho trobo bonic.
L'escandalitza?
Em recorda els quadres de martiris.
Ja no hi ha dolor.
Es percep el disseny diví en la simetria i les formes.
Elizabeth.
Li he de confessar una cosa.
Jo crec en els prodigis, i vostè també.
Hi ha un vincle entre nosaltres. Ho nota?
És gairebé físic. Crec fermament que hi ha alguna cosa més.
Creure-ho no fa que sigui cert.
Llavors, per què ha vingut?
És una criatura preciosa, no ho creu?
Remota. Completament captivadora, però tan estranya.
Tres cors.
Múltiples ulls. Sang blanca.
I una manca d'elecció fascinant.
No l'entenc.
L'elecció és on resideix l'ànima.
L'únic do que ens atorgà Déu.
Elizabeth...
I jo he escollit.
Bona nit.
Elizabeth!
Pensava que havia fracassat.
Pensava que estava tot acabat. Pensava...
I pensava...
I...
La simetria.
La simetria divina. Sí.
Sí.
Col·locar la pila damunt del sistema limfàtic.
Havia trobat la clau.
I res em podria aturar.
Res.
No! No agafeu cap cos del capdamunt o del fons de la pila
llevat que els marqui.
Els teixits podrien estar podrits o malmesos pel gel.
Busqueu només al mig.
L'abundància pot desorientar si no s'afina la punteria.
Trio espècimens alts, amb extremitats llargues.
La mida facilitarà la feina.
M'agrada, això.
Perfecció.
Per què no, estimat baró?
Certament, per què no?
Busqueu un cap intacte.
Aquell, al carro.
Col·loqueu-lo allà.
Porteu la resta.
Mare de Déu.
Li fa res?
Ja està acabat.
Herr Harlander!
S'acosta una tempesta!
El meu bastó.
El bastó!
Al bastó, al mànec.
Mercuri.
- Està malalt? - Gràcies.
És sífilis?
Sí, em moro.
Una nit amb la Venus, i tota la vida amb mercuri.
No és així, la dita?
En quin estadi? Secundari?
Tots dos coneixem el calendari exacte.
Comença per descompondre els ossos,
òrbita, pòmul, dents, mandíbula, crani, fins a exposar el cervell.
Tumors, demència i un dolor inaguantable.
I, un bon dia, començaré a cridar i ja no pararé mai més.
No puc afrontar una fi tan vulgar.
I aquí entra en joc la meva condició.
El nostre tracte, com acordàrem,
a canvi de la meva generosa intervenció a favor seu.
Quan donem vida al nostre nou Adam,
vull que em posi dins aquest nou cos perfecte.
No.
- No. - Sí.
Ara no.
- Justament ara. - Parlem-ne després, ara no.
No hi haurà un després!
No hi haurà un després.
Li vaig donar tot el que volia!
Li dono tot el que demana.
Només cal que ho digui.
Fins i tot Elizabeth.
Si us plau.
Dir "si us plau" sempre ajuda.
La malaltia ja s'ha escampat dins seu.
És sistèmica, i ho sap.
Tots els seus òrgans estan contaminats.
El cervell, la sang, tot contaminat.
Però els meus diners no, és això?
És impossible.
Només cal que digui una paraula.
"Sí", ni més ni menys.
No! Ho entén? No!
Què fa?
Aturi's.
Sense això, tots dos ho perdem tot.
Penso ser l'àguila que li devora el fetge!
Si us plau, prou!
Herr Harlander!
Agafi's, miri'm a mi.
No! Herr Harlander!
No!
Em mentíreu.
Era mentida.
Victor!
No, si us plau.
Mira. Igual.
Sol.
Sol. Llum.
Mira-la.
La llum del sol. El sol és...
El sol és vida.
L'escalfor.
Sí!
Victor.
- Victor. - Sí.
Sí. Sí que ho ets.
És clar que sí.
Victor.
El correu, senyor.
Cartes de la finca.
De Ginebra.
- Cap notícia del meu oncle? - No.
Potser els hauríem de visitar.
Vigila. Mira. Mira avall.
Aigua.
Sí, aigua.
- Victor. - No, Victor soc jo. Això és aigua. Vine.
- Victor. - Vine, va. Molt bé.
Ara farem un pas gran.
Ho fem junts. A punt?
- Així, mira. - Victor.
No, així no. Cap aquí.
No. Crema.
No toquis. No toquis això. Crema.
Seu. Molt bé, sí.
Bé. Ara, mira què tinc.
Mira aquí. Què és això?
Què deu ser aquesta cosa? Vigila.
Quina força.
Sí, i va aquí.
En vols una altra? Aquesta va aquí.
Clau.
Victor.
Així estaràs calent i abrigat.
Una manta per no agafar fred.
Victor.
Molt bé.
Tu, quiet aquí.
Tu, ara, quiet aquí.
Quiet.
Tornaré. Quiet, aquí.
Victor.
No, no passa res.
Tornaré.
Victor.
Tot era nou, per a ell.
Escalfor, fred, llum, foscor.
I jo era allà per modelar-lo.
No havia pensat mai més enllà de la creació.
Havia arribat fins al final de la terra,
i ja no tenia un horitzó.
Aquell triomf em semblava antinatural.
Buit. Sense sentit.
I això m'inquietava profundament.
Els seus homes volen tornar enrere, oi?
Probablement.
Però tan bon punt ens alliberem, seguirem endavant.
Costi el que costi.
Comparteix la meva obsessió.
Potser té encara més sentit que li expliqui la meva història.
Tant si en té com si no, baró,
vull sentir-la.
Passaren setmanes.
A mesura que la seva força creixia, la meva minvava.
Per desgràcia, no hi hagué més desenvolupament ni llenguatge.
No.
Avall.
Així, exacte.
Exacte. Quiet aquí. Quiet.
Sí, ets tu.
Ets tu. Ho entens?
Bé, això està guarint prou bé.
Estic cansat.
No he dormit.
Ni una gota, ni mica de son per a mi.
No faig més que cuidar-te.
Ara he acabat d'afaitar-te.
No, para.
Deixa-ho. No. Obre.
Obre la mà. Obre-la.
Què fas?
Mira. Mira què has fet.
M'has de fer cas. He dit que ho deixis.
Estupidesa!
No. Para. Porta aquí.
- Victor. - No em toquis!
No em toquis mai més!
A veure.
No he estat jo. Ho has fet tu.
La ferida.
S'ha tancat.
Però, com?
D'acord.
No.
Tranquil.
Segur que tot va bé.
Hi arribarem de seguida.
Sé que tens pensaments, ja ho sé.
I tant que ho sé.
Aquí dins, en algun lloc, tens pensaments.
Oi que sí?
Vols dir alguna cosa?
Encara que sigui embullat i confós?
Res?
És que demano massa?
Victor.
Sí!
Això ha quedat establert.
És el meu nom. Em dic Victor.
Pots dir alguna altra cosa? Qualsevol cosa.
Res?
Sol.
Fred. Pluja. Sang. El que sigui.
Bota! Pots dir "bota"?
Victor.
No, sí, no, sí! A veure...
I "mà"? Pots dir "mà"?
Mà.
Tens por de mi?
Per què? Per què hauries de tenir por?
No et faré mal.
No et faré mal. Et vaig crear.
Soc el teu creador! Prou!
Sou aquí. En carn i ossos.
Doncs vinga. Endavant.
Li he d'ensenyar tantes coses, Elizabeth.
No s'ho creurà. És una meravella. Començaré pels apunts.
Que hi ha el meu oncle?
Què?
El meu oncle. És aquí?
No.
Estic sol, no hi és.
- És... Tornarà d'aquí a uns dies. - No fas bona cara, Victor.
Estic millor que mai! I amb la ment ben lúcida!
Que tens febre?
És que estic emocionat de veure-us.
Exaltat. M'heu aixecat molt l'ànim.
Completament meravellós. Com esperava.
Victor.
Espera, dona'm una mica més de temps.
Qui t'ha fet mal?
Has de veure això, William.
Ara ho organitzo per tu.
Jo també tinc una cosa per tu.
He contactat la Reial Societat de Medicina.
- Et volen veure. - No, no encara.
No estic a punt.
Pensava que era el que volies.
Aquell home.
- El del soterrani. - L'ha vist?
És un pacient? Una víctima?
Les ferides. Són cosa seva.
No. Foren obra del món, Elizabeth.
Jo li he donat vida.
Li he donat vida.
Amunt.
Vinga.
Aquí.
Encara li cal ubicar-se.
Té força, William.
- Ho has aconseguit. - Molta força.
Ho has aconseguit.
Tots els sistemes són funcionals i s'estan guarint.
El procés de curació és erràtic, sí.
Però excepcional.
Per què està encadenat aquí?
Per la seva seguretat, i la meva.
Facilita dur a terme el seu manteniment,
i no coneix res millor.
Però vostè sí.
Ho sap, Harlander?
Hem de preparar-ho tot per a quan torni.
- És clar. - Ha d'estar presentable.
És intel·ligent?
Victor, és intel·ligent?
No puc entendre com has assolit aquesta consecució,
però sí la seva transcendència.
Victor, ¿t'has arribat a preguntar
de totes les parts que componen aquell home,
quina conté l'ànima?
No, mai.
Trobo que és molt inquietant, aquella criatura.
Desenfocada, com la figura que es veu en un mirall de fira.
Però animada.
Què l'anima, però?
Et fa mal?
Una fulla?
Per mi?
Gràcies.
Oi que és bonica?
És per mi?
Em dic Elizabeth.
Pots dir "Elizabeth"?
Elizabeth.
La meva gola fa sons.
Elizabeth.
He de marxar, ara.
Eliza... beth.
No s'hauria d'acostar a allò.
"Allò"?
Allò, sí.
Crec que conté vida,
però no l'espurna d'intel·ligència que jo pretenia.
Potser no com vostè l'entén.
Alguna cosa fallà.
Un bloqueig, una sutura, una connexió.
El gran Victor Frankenstein cometé un error?
La criatura sap una paraula, només una.
"Victor."
La repeteix com un lloro sense cap sentit.
Potser aquesta paraula ara ho és tot, per ell.
I si, en renéixer, l'esperit que l'anima és més senzill,
- més pur... - Més pur?
Més pur que el de la majoria d'homes?
I si, lliure de pecat,
l'alè del creador entrà directament al seu cos ferit?
Mare de Déu, Elizabeth.
Si em pogués obligar a creure-ho,
m'atreviria a dir que veig en vostè una atracció cap a allò.
Comprensió.
Li he vist dolor als ulls. No és evidència d'intel·ligència?
I el meu dolor, què? I allò del que vostè m'ha privat?
El que el meu cor anhela.
El seu cor?
De tota l'anatomia humana, aquest és l'òrgan que menys comprèn.
Només els monstres juguen a ser Déu, baró.
Més pur que la majoria d'homes?
I jo, no sé com, el dolent.
El teu cor és pur?
T'asseguro que no.
Ho sé del cert, te l'he posat jo.
Amunt.
Tornem-ho a intentar.
Dona'm la cama.
La cama!
Dona'm la cama!
El dolor és evidència d'intel·ligència?
Doncs comprovem la teoria.
Dona'm la cama!
La cama!
Cama!
Vinga!
La cama, tros d'animal!
Dona'm la cama!
La cama!
Victor!
Què passa, Victor?
Vine.
He fracassat. Vaig cometre un error.
- He vist els teus apunts. És perfecta. - No. La criatura és perillosíssima.
No li passa... Victor.
Esperem a Harlander per parlar-ho.
William, t'he d'explicar una cosa.
T'ho he d'ensenyar.
- Herr Harlander. - En un atac d'ira, el matà.
Entens per què dubtava a explicar-t'ho?
I encara menys a Elizabeth.
Què hem de fer, doncs?
Què?
- Què fem? - Que què...?
T'has d'endur Elizabeth cap a Viena.
Digues-li que hi ha una emergència i heu de marxar.
No li expliquis res.
Per la seva seguretat.
Has de fer el que et dic.
Tornarem ben aviat. Però, de moment, cal marxar.
Així que puja al carruatge, si us plau.
Quant temps creus que viurà la criatura?
Poc. Molt poc, n'estic segur.
Tinc un pressentiment terrible.
Què passa?
Hem de fer mitja volta.
Ves-hi tu, a Viena.
Fes mitja volta o saltaré. El matarà.
Digues una paraula.
Una sola paraula. El que sigui.
Fes que et salvi.
Victor.
Elizabeth.
Victor!
Però no s'acabà aquí.
Buscant crear vida, vaig portar la mort.
Sembla que he de parlar amb la tripulació.
No es preocupi.
M'escoltaran.
No, atura't! No li facis mal! Em tens aquí.
Emporta-te'm.
Vinga, animal.
Mata'ns a tots dos. Confirma el relat del teu creador.
El meu creador ha exposat el seu relat.
Doncs també relataré el meu.
SEGONA PART EL RELAT DE LA CRIATURA
Victor!
Vaig cridar el teu nom, i vaig entendre que estava sol.
- Què és, allò? - Dispara! Dispara-li!
L'has tocat?
On és?
Les ferides se m'havien guarit.
Però tenia fred, molt fred.
- Pots encendre el foc? - D'acord.
Jo repararé el corral de seguida.
Esteu bé? L'heu caçat?
Hem buscat per tot arreu, però no hem trobat allò.
Tot i que li hem disparat dos cops.
El rastre de sang acabava a una milla d'aquí.
Bé, doncs passeu.
Ho hem seguit una estona, però ha desaparegut. Ni rastre.
Què era? Un os?
Allò no era ni os no humà. No havia vist mai res així.
Un espectre, doncs?
No era un espectre. L'hem ferit. És de carn i ossos.
Vine aquí.
Expliqueu-me més detalls.
Anna-Maria, acompanya el teu avi a la llar de foc.
Que estigui còmode.
Per aquí, avi.
No l'hem trobat ni ben endins del bosc.
Ja ho atraparem.
- Només cal temps. - Sí.
Anna-Maria, vine.
Vine, reina. Ajuda'm a fora.
Aquell vell em commogué.
I els seus ulls cecs eren plens de saviesa.
Aquella gent posseïa un so.
L'usaven per explicar-se
sentiments i idees.
En deien "paraules".
Estigues atenta.
Què és això?
Un nen.
- Repeteix. - Un nen.
Molt bé, filla.
I això?
Un... Un ull.
- Repeteix. - Un ull.
Sí, molt bé. Ho has fet molt bé, reina.
- Ull. - I aquest?
La mà.
- Molt bé. - Mà.
Un cop de mà!
Lliga una corda al més gran, allà.
Anhelava ser part d'aquesta família.
Ens caldrà més llenya per a l'hivern.
Farem uns quants viatges.
Ser el seu benefactor.
- I troncs més grans per a l'estructura. - D'acord.
Què podia fer per ells?
Anna-Maria! Pare!
Veniu a veure això!
Mira, Anna-Maria!
Això no és tot! Mira!
Qui ho deu haver fet?
L'esperit del bosc.
Donem-li les gràcies.
Gràcies.
Digues: "Gràcies, esperit del bosc."
Gràcies. Gràcies, esperit del bosc.
Gràcies.
Vine. Mira aquí.
Gràcies.
A partir d'aquell moment, vaig ser el seu guardià invisible.
L'esperit del bosc.
A vegades, ells també m'oferien un petit gest amable.
Roba, pa.
I, durant un moment,
un moment molt breu,
el món i jo estiguérem en pau.
Au, vinga.
Cap a dins.
Tanca bé la porta.
Qui ho deu haver fet?
L'esperit del bosc, eh?
Ja ho faig.
"Al capdavall, el jove arrogant
no trobà la mà restant.
En pedra es convertí, amb la seva fortuna partí,
l'orgull perdé, i la terra també."
Molt bé, maca.
Has llegit molt bé. Ara prova aquest.
Llops.
Una idea,
un sentiment se m'encengué.
El caçador no odiava el llop.
El llop no odiava les ovelles.
Però la violència entre ells semblava inevitable.
"Potser", vaig pensar, "el món funciona així."
Et caça i et mata
només per ser qui ets.
Vendrem les ovelles abans del final de mes, pare.
I us portaré a tu, Alma i Anna-Maria al poble.
Nosaltres anirem a caçar els llops i tornarem passat l'hivern.
Cada hivern reso aquí sol, i aquest any no serà diferent.
Si us plau, pare, entra en raó.
Feu el que cregueu convenient, i jo també ho faré.
Un vell tossut com una mula.
Ara només quedem tu i jo, esperit.
Només tu i jo.
En la imaginació, havia concebut moltes maneres
de presentar-me al vell.
Em tindria por?
Em rebria de bon grat?
Em faria fora?
Qui hi ha?
Amb un sol pas, vaig entrar en un altre món.
Un que només havia vist de lluny.
Si us plau, qui hi ha?
Respongui.
Digui'm:
a què ha vingut?
Viatjo.
Benvingut, viatger.
No em consideri desagraït per la companyia si li demano que s'agafi vostè la cadira.
M'és difícil fer de bon amfitrió.
Sí.
La vista em flaqueja.
Però hi ha pa i brandi a la taula.
Serveixi's, si us plau.
Bran... di?
L'idioma.
Li costa parlar-lo.
No és d'aquesta zona?
Té por?
No cal que en tingui.
De què té por?
De tot.
Les seves...
Té les mans gelades.
I ha sofert ferides, oi que sí?
Ferides?
Sí. Té cicatrius a les mans i la cara,
i duu uniforme.
Fou ferit en batalla?
S'ha estat amagant
als engranatges del molí, oi?
Sí. L'esperit del bosc.
Sí.
No puc jutjar per la seva semblança,
però quelcom en la seva veu
em convenç de la seva benevolència i bondat.
Bondat?
Quedi's amb mi.
Comparteixi el meu menjar i el foc.
Estaria encantat d'oferir-li el que tinc, per poc que sigui,
i la seva companyia em faria un gran servei.
I em podria llegir.
Llegir?
Aquest lloc és casa seva, i jo, el seu amic.
Amic.
Amics.
I fou allà que vaig llegir el meu primer relat,
i fou el relat original.
Vaig llegir sobre un home anomenat Adam, i una dona anomenada Eva,
sobre la seva vida al primer jardí.
Vaig llegir sobre l'ascens de ciutats rivals,
l'esfondrament d'una torre,
i la ira d'un Déu.
Sobre homes que s'enfrontaren a dracs,
i homes que ho perderen tot.
I el temps passà,
i s'esvaí amb les fulles de tardor.
No havia vist mai neu, amic meu?
Purifica el món,
i el fa nou.
"Jo soc Osimàndias, rei de reis.
Admireu les meves obres, poderosos, i desespereu.
No resta res més.
A l'entorn de la colossal desferra, ermes i infinites,
les sorres desolades s'estenen fins a la llunyania."
"Jo soc Osimàndias..."
Hi ha altres llibres al món?
Uns quants més, segur.
Però no aquí.
L'últim llibre a l'esquerra.
Agafi'l.
Encara no hi hem arribat.
El paradís perdut , Milton.
L'home té preguntes per a Déu.
Fins i tot Déu té preguntes.
Penso que volia respostes, per això ens envià el seu fill.
La mort el devia intrigar.
El patiment.
Vull saber qui soc.
D'on vinc?
Déu li ha pres els records, com voldria que em prengués els meus.
Fa molts anys, vaig matar un home,
un bon home.
He estat expiant la meva culpa des de llavors.
Perdonar.
Oblidar.
La veritable mesura de la saviesa.
Saber que un ha estat perjudicat,
i qui l'ha perjudicat,
i escollir deixar que tot s'esvaeixi.
Però no puc oblidar el que no recordo.
No recorda res?
En somnis,
Veig... records.
Diferents homes.
Tot... peces.
I...
Recordo foc, i aigua.
I sorra sota els peus.
I una paraula.
Una sola paraula.
Quina?
Victor.
Segueix-la.
Aquesta paraula.
I llavors ho vaig descobrir.
L'horror de la veritat.
Vaig entendre que no era res.
Una desgràcia.
Una taca.
Ni tan sols de la mateixa naturalesa que els homes.
Aquest dolor s'incrustà a la meva ment.
I ja no l'abandonà mai més.
Llavors, el vaig veure.
El teu nom.
"Victor Frankenstein."
I on trobar-te.
No!
Ha tornat.
He descobert què soc.
De què estic fet.
Soc fill d'un ossari.
Una desferra.
Compost de despulles i morts abandonats.
Un monstre.
Jo sé qui és.
Un bon home.
I...
Amic meu.
Amic?
Amic.
Què és, allò?
La cosa del bosc?
Què li has fet?
No et moguis.
Recarrega! Ràpid! Mata'l!
Es feu el silenci de nou,
i després...
Vida despietada.
Quant de temps vaig estar mort?
No ho sé.
Però les meves ferides havien sanat.
L'aire gelat de l'hivern em cremava als pulmons.
Em vaig sentir més sol que mai,
perquè, per als homes, hi ha un sol remei per a tots els mals:
la mort,
un altre do del qual m'havies privat.
M'envaí l'enveja,
i vaig decidir exigir-te una sola concessió.
A tu, el meu creador.
Et demanaria...
una companya.
T'has d'aixecar.
Sí, és clar.
El casament començarà aviat, i et vull al meu costat.
Costaria de creure,
si no fos per la teva amabilitat.
He parlat amb alguns convidats de la investigació.
La de l'explosió.
La majoria entenen què fou
I què fou, William?
El passat, Victor.
Un accident terrible.
He decidit vendre la finca.
Només ens tenim l'un a l'altre.
Vull que estigui tot ple de pètals. Llanceu-los per tot arreu.
Ves a dalt a fer el mateix.
Sé que duu mala sort veure la núvia abans de la cerimònia.
Només per al nuvi.
Sí, té raó. Per a mi, no.
Hola, Elizabeth.
Abans mai no sentia remordiment, i ara no sento res més.
Un deliri em posseí durant molt temps, però ha passat,
i ara la veig de la manera correcta.
Si té algun valor, els desitjo a vostè i al meu germà,
a qui m'estimo per damunt de tot, la millor vida possible.
Potser li agrada creure-s'ho.
I em fa por fins i tot sentir-ho.
El dia del meu casament, li demano un sol favor.
Prou mentides.
- Li vull... - Fora de la meva cambra.
- Elizabeth. - Fora!
Surt de les ombres,
si ets aquí.
Vols donar-me les gràcies?
Sobrevisqueres, i ets prou intel·ligent per trobar-me.
Et vaig fer bé.
Necessito que em facis una companya.
Una com jo.
Una companya?
Ja ho entenc.
Un altre monstre.
Sí.
Podem ser monstres junts.
Recuperar el seny m'ha costat un preu molt alt,
i tu, aquí, ets la bogeria que em reclama.
No puc morir.
I tampoc puc viure...
sol.
En fer-te, vaig crear una cosa realment horrible.
"Una cosa" no.
Una persona.
Creares una persona.
A mi.
Tant se val si soc un trencaclosques, creador, jo penso.
Sento.
Només tinc aquesta petició.
Fes algú com jo.
I llavors, què?
Procreació.
Reproducció.
Una llar?
Una tomba?
La mort engendrant mort, que engendra més mort.
Una raça de dimonis propagada pel món.
L'aberració perpetuant-se.
Soc una aberració als teus ulls. Però, per a mi, només soc.
Fuig d'aquí!
Mai més no faré una cosa com tu, perversa i desfigurada.
Tot gira al voltant de la teva voluntat, doncs, Victor.
La voluntat terrible que m'engendrà ara em condemna?
El miracle no és que jo parli, sinó que tu m'escoltessis!
Si no em vols concedir amor, m'entregaré a la ira.
I la meva és infinita.
Deixeu-me passar.
Victor.
Què passa?
Ets tu.
Ets aquí.
Elizabeth, aparta't!
No!
Allò l'ha atacat!
Emporta-te'm amb tu.
No, deixa'm... Et puc salvar.
Et puc salvar.
De què?
De tu mateix?
Et tinc por, Victor.
No...
Sempre n'he tingut.
Cada gota de bogeria i destrucció.
La conflagració mateixa que ho consumí tot.
Tu n'ets l'origen.
Tu ets el monstre.
El meu lloc no ha sigut mai en aquest món.
Buscava i anhelava quelcom que no sabia anomenar.
Però, en tu, ho he trobat.
Estar perduda i ser trobada,
aquesta és la durada de l'amor.
I, en la seva brevetat,
en la seva tragèdia,
això es converteix en etern.
És millor així.
Extingir-me...
sota la mirada dels teus ulls.
Ella ja no hi és, i vull seguir-la.
Em donares una vida no desitjada.
Doncs ara te la torno.
Em consideraves un monstre.
Doncs ara et torno el favor.
Mata'm! Mata'm, va!
Faré que sagnis.
Faré que et rebaixis.
Tu pots ser el meu creador,
però, d'ara endavant, jo seré el teu amo.
Em perseguires més enllà dels boscos,
més enllà de les muntanyes,
i d'horitzons glaçats,
fins que ja no quedà res.
Només tu... i jo.
Vull munició.
I afilar això.
Tres llaunes de llet condensada, i llenya.
I sis cartutxos de dinamita.
Sis?
Què està caçant?
Caça major.
No!
Victor.
Només m'escoltes quan et faig mal.
Això. En això, confies?
Creus que això em destruirà?
Doncs encén-ho i prega que així sigui, perquè si no,
et tornaré a buscar.
Encén-ho!
I, ara...
corre.
Tu acabares allà, malmès i oblidat,
I, jo,
seguia viu.
Sentia la carn socarrada regenerant-se.
El cruixit dels ossos redreçant-se.
El murmuri de la sang circulant pel meu cor incessant.
Se m'havia tornat a negar clemència,
i només em quedava un camí.
I, així, hem arribat aquí.
Exhaurits i esgotats.
Cap de nosaltres dona més de si.
La sang de la tenda...
És meva.
Tota meva.
Sagnaré.
Sentiré dolor.
Sofriré.
I no acabarà mai, ho entens?
Ho sento molt.
El penediment em consumeix.
I, ara, veig realment què ha sigut la meva vida.
És hora d'anar-se'n, creador.
D'esvair-se.
Serà tot com un instant.
El meu naixement. El meu dolor.
La teva pèrdua.
No rebré cap càstig,
ni absolució.
L'esperança que tenia,
la ràbia...
Ja no en queda res.
La marea que em dugué fins aquí, ara se t'emporta,
i em deixa encallat.
Perdona'm.
Fill meu.
I, si el cor t'ho permet, perdona't a tu mateix per existir.
Si la mort no pot arribar, contempla això, fill meu.
Mentre siguis viu,
quin remei tens, si no viure?
Viu.
Digues el meu nom.
El meu pare em posà aquest nom,
i no significà res.
Ara et demano que tu me'l tornis a posar,
un últim cop.
Tal com el deies al principi.
Quan ho era tot, per tu.
Victor.
Et perdono.
Descansa, pare.
Potser, ara,
tots dos podem ser humans.
Abaixeu les armes.
- Abaixeu-les! - No ens quedarem indefensos!
El deixarem marxar.
Som lliures!
Capità,
les seves ordres?
Hisseu les veles.
Girem cua.
Vol dir-ho a la tripulació?
Mariners!
Tornem a casa!
"I, AIXÍ, EL COR ES TRENCARÀ. PERÒ, TRENCAT, PERVIURÀ" -LORD BYRON
BASADA EN
FRANKENSTEIN, O EL PROMETEU MODERN , DE MARY SHELLEY
Subtítols: Maria Riu Piñol