PŘEDEHRA
NEJSEVERNĚJŠÍ VÝSPA SVĚTA, 1857
Kapitáne!
Můžeme si promluvit?
Musíme prorazit ten led.
Muži jsou hladoví a vyčerpaní.
Tohle tempo neudržíme. Vymstí se nám to.
Poslouchejte, chlapi!
Čím pomaleji nám to půjde, tím bude sevření ledu pevnější.
Pracujte dál.
Vystřídejte skupiny.
Při vší úctě, pane...
Muži chtějí ujistit.
O čem?
Že až loď vyprostíme, vrátíme se do Petrohradu.
Bojí se, že loď už dlouho nevydrží. Chtějí vědět...
Poslouchejte!
Mužstvo i pan důstojník si svoje myšlenky nechají pro sebe.
Vypluli jsme na misi a tu taky splníme.
Dostaneme se až na severní pól.
Je to jasné?
Exploze, kapitáne...
Asi tři kilometry odsud.
Svolej muže.
Tažní psi nebyli zraněni.
Tak odkud je všechna ta krev?
Tady, kapitáne!
Zraněný muž. Ztratil hodně krve.
Má poraněné rameno a zlomenou nohu.
Napadl ho medvěd?
To asi ne, kapitáne.
Larsene, pomoz mi zout mu botu.
Má protézu.
Vytáhněte ho na palubu.
Rychle na loď. Hned!
Larsene, jde to sem.
K líci zbraň!
Na můj povel.
Zamířit!
Pal.
Další skupina!
Pal!
Všichni na palubu!
Kde je ten raněný?
Kde?
Co je zač? A co chce?
Vydejte mi ho!
Larsene, běž pro velkou brokovnici.
Viktore.
Viktore!
Zabil jsem ho.
Pořád žije!
Žebřík!
Vytáhněte žebřík.
Vydejte mi ho!
Kolik nábojů zbylo?
Jeden, ale to ho nezabije.
Já vím.
Na něj nestřílím.
Laudánum, proti bolesti. Pijte.
Kde jsem?
Na dánské královské lodi Horisont.
Jsem kapitán Anderson. Dr. Udsen.
Kolik vám zabil mužů?
Šest.
Vrátí se a zabije další.
Klidně vás vyvraždí, když mě nevydáte.
Ne. Je mrtvý.
Utopil se v ledové vodě. Je mrtvý.
Není!
Nemůže umřít.
Zkoušel jsem ho zničit.
Nemusíte mi věřit,
ale vrátí se... pro mě.
Až přijde,
slibte mi, že mě položíte na led,
aby si mě vzal.
Prosím.
Co to je za netvora?
A jaký ďábel ho stvořil?
Já.
To já.
Já ho stvořil.
Rozhodl jsem se, že vzpomínku na své zlořády si vezmu do hrobu.
Hotovo.
Mé vyprávění jsou zčásti fakta.
Zčásti ne, ale všechno je to pravda.
Jmenuji se Viktor.
Viktor Frankenstein.
To jméno mi dal otec.
Víte, co znamená?
To ano. Dobyvatel.
Ten, který vše vyhraje.
Ano. U něj to všechno začalo.
U mého otce.
A matky.
Viktore!
1. ČÁST VIKTORŮV PŘÍBĚH
Viktore!
Pojď dolů, přijíždí otec.
Tady jsem, matko.
Tady jsem.
Otec byl baron a význačný chirurg.
Matku si vzal spíš z rozumu,
pocházela totiž ze zámožné a vznešené rodiny.
Díky ní si otec udržel postavení a rodinné sídlo.
Doma skoro nepobýval,
ale když přijel, každý mu byl po vůli.
Claire, drahoušku.
Ale když byl pryč...
Viktore?
Otče.
Když byl pryč, měl jsem matku pro sebe.
Ne, přines to sem.
Soli v mase ti obohatí krev
a miminku taky.
Teď přece jíš za dva.
Jen jez.
Je to výživné.
Anděle boží,
strážce můj.
Rač vždycky být ochránce můj.
Mě vždycky veď a napravuj. Od všeho...
Skrz zeď jsem slyšel, jak na sebe neustále křičí.
Hádali se kvůli majetku, sídlu, i kvůli mně.
Z jejich hlasů mě jímal strach.
Otec námi oběma pohrdal.
Nesnášel naše havraní vlasy, tmavé oči.
I naše tichá a občas nervózní nátura
ho evidentně strašně rozčilovala.
Popiš co nejpřesněji starořeckou klasifikaci
tekutin v lidském těle.
Krev, černá žluč, žlutá žluč a hlen.
Kolik v průměru váží mužské srdce?
Devět až jedenáct uncí, otče.
A ženské srdce?
Osm až deset uncí.
A proč tomu tak je?
Ženské srdce je drobnější?
Citová hloubka?
Ženy jsou melancholičtější?
Jsou drobnější a mají méně krve, otče. Zavlažování svalstva.
Jistě. Tkáň nemá duchovní rozměr
a sval žádný cit nevnímá.
Nyní popiš hlavní funkci trikuspidální chlopně, prosím.
Nevzpomínám si, otče. Ale teď už to určitě nezapomenu.
No jistě.
Slonovina nekrvácí, Viktore.
Ale maso ano.
Než si na něco vzpomeneš, pacient ti může umřít.
Chápeš?
Trikuspidální chlopeň má hlavně
zabránit refluxu krve do duté žíly.
Ne, přes ruce už tě bít nebudu.
Z těch teď jsou nástroje tvého umu a vůle.
Musíme o ně dbát.
Ale tvoje tvář je jen marnivost.
Neseš mé jméno, Viktore, a s ním i mou pověst.
Snad si to zapamatuješ.
Cítím, že máš hodně dobrou kartu.
Tři...
Dva...
Jedna...
To snad ne.
Zamíchám.
Matko?
Otče!
Matce něco je.
Přineste horkou vodu a spoustu čistého prádla. Hned!
Pane.
- Ne, Viktore! - Mamá?
Otče!
Zachraň ji, prosím!
Matka, kterou jsem považoval za součást sebe sama,
která mě nikdy neopustí,
protože je život sám... byla mrtvá.
Oči jí vyhasly,
její úsměv sytí jen chladnou zem.
Běžte pryč!
Všichni pryč!
Jako by někdo část vesmíru vydlabal
a dutinu navždy naplnil temnotou.
Zakryj si oči.
Nedívej se, dokud ti neřeknu.
Teď.
William byl jako sluníčko, samý úsměv.
Měl klidnější a mírnější povahu a otci se zamlouval víc.
Děkuji, otče.
Není zač, chlapče.
On byl vánek, já bouřkový mrak.
On se pořád smál, já se mračil.
Chyť otěže.
Podívej se na mě, otče. Podívej.
Ale bylo v tom něco víc.
Nebo spíš něco chybělo.
Moje matka zemřela
pod rukama nejvýznačnějšího doktora své doby:
mého otce.
V hlavě se mi zrodil nápad.
Co je to oběhová soustava?
Bylo to nevyhnutelné.
Jak ji popisuje De Motu Cordis?
A myšlenka se stala skutečností.
Otče?
Tys ji nechal zemřít, viď?
Dělal jsem všechno pro to, abych ji zachránil.
Takže jsi selhal.
Nad smrtí nikdo nezvítězí.
Já ano. Zvítězím nad ní.
Budu vědět všechno co ty. A ještě víc.
Pro dnešek už by to stačilo.
Té noci jsem se znovu narodil.
Měl jsem vidění.
Poprvé jsem viděl...
temného anděla.
A ten mi dal slib.
Slíbil mi vládu nad silami života i smrti.
Že budu stejně zdatným chirurgem jako otec.
Ale díky ctižádosti ho předčím.
Anděle boží...
To vidění bylo tak jasné...
Něco takového jsem nezažil v bdělém stavu ani ve spánku.
Ale jak to?
Zažil jsem strmý pád.
Dvě vzpoury a požár na plantážích mé matky
nás připravily skoro o všechno.
Zůstalo nám jen sídlo.
William odjel za jednou příbuzenskou větví do Vídně
a já do Londýna a pak do Edinburgu.
A tam jsem se celá desetiletí snažil...
rozšířit úzké obzory akademické obci.
Život.
Tohle... je život, pánové.
LÉKAŘSKÁ FAKULTA DISCIPLINÁRNÍ ŘÍZENÍ, 1855
Narodíme se.
Stoupáme, ale hned zase spadneme.
Smrt.
A během té chvilky před pádem
něčím skromným přispějeme.
Narození nemáme ve svých rukách.
Nebo ano?
Početí, ta jiskra, která zažehne myšlení a duši.
Tu má v rukou Bůh.
Bůh.
Ale smrt.
To je výzva.
Na tu bychom se měli zaměřit.
Ano, měli.
Ale jakým právem? Nejsme přece bozi.
Ale pokud se máme chovat neskromně jako bozi,
musíme přinejmenším konat zázraky.
Nemyslíte?
Zažehnout božskou jiskru v myslích těch mladých studentů.
Naučit je vzpurnosti, ne poslušnosti.
Ukázat jim, že člověk může vystopovat tajemství přírody a zastavit smrt.
Ne ji jen zpomalit, ale úplně zastavit!
Klid. Klid!
A jak chcete učit něco tak nemožného?
Kompletní subjekt, tělo.
Tělo prodavače, které mi dodali hned po jeho skonu.
Mozek je obnažený, ale funguje,
míšní větve a bloudivé nervy neporušené.
Všimněte si těch tenounkých jizviček.
S mojí technikou není třeba hrubých stehů.
A ruka
pochází od jiného nebožtíka, od tesaře.
Svaly, vazy, nervy, vše je nyní propojeno.
Tělo sebou trhá
po elektrických šocích. Nic nového.
Žádná novinka. Ale proudění energie tělem se řídí
zcela jiným principem,
východním konceptem zvaným čchi.
Označuje životně důležitý tok energie uvnitř i vně.
Zabodl jsem jehly do šesti...
Klid! Sednout!
Tohle je slyšení, doktore, ne pouťová atrakce.
Jen si podřezáváte větev, Viktore.
Tyhle triky s galvanizací jsou k ničemu.
Triky.
Triky?
Víte to jistě?
To není trik, ale rozhodnutí.
Motorická koordinace mezi okem jednoho mrtvého muže a paží druhého.
To stvoření má vlastní vůli i zárodky chápání.
Chápání? Vždyť ten mozek už zemřel.
Pusť ho.
Prosím.
Když poprosím, zabere to.
Okamžitě to vypněte, vy šarlatáne.
Tohle je budoucnost. Je to možné.
Můžeme to studovat a přesně popsat.
Je to bohapustá stvůra. Je to zvrhlost!
Bůh dává život a bere si ho, Viktore.
Třeba je Bůh neschopný!
A my musíme napravit jeho chyby!
Nenechte se od těch starých bloudů ukřičet!
Odpovědi se rodí jen z neposlušnosti,
ne ze strachu a zbabělého dogmatu!
Profesore Krempe.
Barone Frankensteine, jmenuji se Heinrich Harlander
a nesu doporučující dopis
od vašeho bratra Williama.
Od mého bratra?
Poprosil jsem ho, aby mě s vámi seznámil.
Nezdržím vás ani minutu.
- Prosím. - Dobrá.
Tak William za mnou přijede?
Ano, za pár dní.
Chce vám představit svou snoubenku. Je to moje neteř.
Elizabeth Harlanderová, velmi milá mladá dáma.
Až dosud byla v klášteře.
To jsem vyfotil já.
William se prosadil ve světě financí.
Už má jisté jméno.
Cha! Má jméno?
Ale to jméno sdílíme oba, ať se nám to líbí, nebo ne.
Četl jsem váš článek v Lancetu.
Vážně byste to dokázal?
Sestavit člověka?
Úplně nové tělo? A dát mu život?
Dneska jste to viděl, ne?
Viděl jsem leda ukřižování.
Odepsali vás, ještě než jste otevřel pusu.
I tak jsem jim to ukázal.
Ale co?
Pravdu.
Do večeře na ni zapomenou.
To ano. Ale co myslíte vy?
Přišlo mi to geniální.
To bylo. Já vím.
Ale byl jste jako dítě,
co tak nadšeně mačká nového mazlíčka, až ho uškrtí.
Proto mám o vás starost.
Zkrotíte svůj oheň, Prometheusi?
Nebo si popálíte ruce, než ho přinesete lidem?
No jistě.
Nechci být hrubý, ale mám za sebou dlouhý den.
Necítím se na to, abych dělal společnost cizím lidem.
Pokud nic dalšího nemáte.
Ale mám. Spoustu věcí.
Ubytoval jsem se v Edinburgu.
Za tři dny se setkáme s Williamem a Elizabeth.
A ten večer změním váš osud.
Ukážu vám něco neobyčejného.
- Jste laskavý. - Děkuji.
Broskev. Otoč ji.
Zase sis kousla.
Ty jíš ty broskve.
To je memento mori.
Broskev je symbol života a mládí. A tys do ní kousla?
- Měla jsem hlad, Kiki. - Neříkej mi tak.
Baron Viktor Frankenstein, pane.
Můžeš jít.
Odpusťte.
Vítám vás.
Herr Harlander.
Mladé umění, fotografie.
Na shledanou, Kiki.
Už teď je to má vášeň.
Přinesl jste dokumenty?
Děkuji.
- Jste úžasný. - Děkuji.
Ten příval energie přenášíte pomocí nervové soustavy.
Viďte?
Ano.
A životní síla, které vládnete, proto vydrží
jen krátce a pak se vypaří.
Jak to?
Na přednášce jste tu demonstraci ukončil natruc.
Ale i proto, že galvanická životní síla
už vyprchávala, že?
Jste také chirurg, pane?
Býval jsem. Vojenský chirurg.
A nijak zvlášť šikovný.
Ale pomohlo mi to nastartovat kariéru.
Vlastním pár zbrojovek.
- Prodáváte zbraně. - Jsem realista.
Znáte Evelynovy tabulky?
Jistě. Sir John Evelyn si přivezl
čtyři desky, precizní pitva,
možná nejstarší v Evropě. Zobrazuje nervy,
žíly a tepny mrtvol. Co s tím?
Ano. Ale existuje i pátá deska.
Ta je nejzajímavější.
Nádhera, že?
Tělo vyryté do dřeva.
Mrtvola leží na desce, vrstvu po vrstvě ji odlupují
a zbylou tkáň zalaminují do dřeva pryskyřicí.
- Tohle je lymfatická soustava. - Ano.
Muslimští medici jí říkali tajná oběhová soustava.
Obíhají v ní jen tři litry tekutiny, ale je to obrovská síť.
- Pozoruhodné. - Ano.
Ale pro nás, nebo pro vás, je hlavní takhle variace.
Devátá konfigurace. Velmi jemná
téměř éterická struktura kolem srdce.
Může energii rozvádět, ale také ukládat.
Ano, kdybyste k ní pronikl a nezničil přitom
- okolní tkáň... - Ne. Zepředu ne.
Záda, páteř, hrudní zakřivení.
No jistě.
Tok energie, hojení a regenerace, jaké si nikdo nedokáže představit.
Věčný život.
Podpořím váš výzkum neomezenými zdroji.
A co za to?
Proč tak zhurta?
Jsme hledači povznášejících pravd, spřízněné duše.
Možná budu časem chtít něco na oplátku,
ale hlavně mi bude ctí zaznamenat váš výzkum pro potomstvo.
Pracuji sám.
Jsem velmi tichý.
William Frankenstein a vaše neteř, Herr Harlandere.
Zvážím to.
Barone.
Nehrajte si najednou na uvážlivého. Byla by to škoda.
Viktore.
Williame!
- Viktore. - No teda.
Tys ale vyrostl.
To není má zásluha.
Smím ti představit svou budoucí choť?
Elizabeth Harlanderová.
Je mi velkým potěšením.
Tvé vyloučení mě nešokovalo,
ale takhle hrubí při tom
být nemuseli.
Ale museli.
Zasloužil jsem si to.
Schválně jsem je ponoukal, že, Herr Harlandere?
Odešel ve velkém stylu.
Proč ta provokace?
Proč jsi prostě nepokračoval, aniž bys k sobě přitahoval pozornost?
To je i na tebe příliš obezřetné, Williame.
Teď zníš skoro jako náš otec.
Otec byl velmi taktní.
Precizní, diskrétní, odměřený.
Zato já nechápu, co je na skromnosti ctnostného.
Viktor chce být vždy středem pozornosti.
Už jako dítě jsem byl zticha a nechal ho mluvit.
Možná až příliš zticha a příliš často. Co, Viktore?
Kdyby šel život zregenerovat,
nejen jako simulace,
ale i ve fyzické a chemické podobě, jako božský čin, proč to tutlat?
Smějete se?
- Pobavilo vás to? - Asi ano.
Nevyjádřil jsem se jasně?
Vyjádřil jste se patřičně nahlas.
A nejsou to nosné ideály?
Ideály asi nemohou být nosné samy o sobě.
To mi objasněte.
Vezměte si třeba válku.
Williame, dáme si v pracovně doutník a brandy?
Sestřenka ti to už určitě vysvětlovala.
Promiňte.
Pokračujte, prosím. Ideály.
No... čest, vlast, odvaha.
To jsou jistě samy o sobě vznešené ideály,
nemyslíte?
Ale muži za ně umírají.
A není to vznešená smrt.
Padnou tváří do bahna, dusí se krví,
řvou bolestí.
A přitom to pro někoho jsou otcové nebo synové.
Jejich matky je krmily, myly, ošetřovaly
a vychovávaly pro tento svět,
jen aby padli na bojišti, daleko
od těch, kteří ty tragédie vyprovokovali.
Tihle muži zůstanou v bezpečí domova, bez krve a bajonetů,
s netknutou kůží, pod čistými a teplými pokrývkami.
Tak to dopadne, když se ideálů zmocní tupci.
A to jsem podle vás já?
Běžte na brandy a doutník.
Hoši už čekají.
Jak často má muž dojem, že potkal anděla nebo ďábla,
ale zjistí, že je to jen iluze.
Tyhle šachy hrajeme
jen sami proti sobě.
Pomozte mu.
Pomozte mu!
Tady máte. Napijte se.
Radši pojďte se mnou.
Nic.
Pane, strážný ho viděl.
Jak v mlze krouží kolem lodi.
Všichni jsme viděli, že se utopil.
Pane.
Muži jsou vyděšení.
Myslí, že bychom ho měli vysadit na led
a skoncovat to.
Je pod mojí ochranou...
a pod ochranou koruny!
Pár týdnů nato jsem s Williamem a Harlanderem odjel
přes La Manche k jezeru blízko Vaduzu.
Věž měla sloužit jako filtrační zařízení pro zavlažování polí.
Stavba z veřejných peněz. Po začátku války z ní sešlo.
Ne téhle války, té předtím.
Nebo ještě té předchozí. Už nevím.
Jakmile jsem ji spatřil,
tu věž,
cítil jsem, že bude mým osudem.
Struktura je téměř netknutá.
Z horní do spodní části vede skluzavka.
Nechám přivézt věci.
Přivezeme je z Edinburgu.
Budete mít, o co si řeknete.
- Cokoli? - Cokoli.
Zajistil jsem nám Williamovy služby po celou dobu projektu.
Potřebuji zadržovací celu.
- A ledovou komoru. - Williame.
Dole se nacházejí dva zásobníky čerpadel.
Upravíme je.
I parní motory musíme upravit.
A ať je dost paliva na provoz.
Sem a sem čtyři vysokokapacitní voltaické baterie,
s kladnou a zápornou polaritou,
a hromosvod z ryzího stříbra, který povede až do laboratoře.
Ano. Mí dodavatelé vyrobí všechno, o co si řeknete.
Takže jsme domluveni?
Máme dohodu.
Hajzle!
Ne. Toho ne.
Otevři pusu.
Máš kliku, že tě oběsí. Za rok bys umřel.
Herr Harlander mi slíbil prvotřídní kusy.
Možná slíbil, vaše lordstvo,
ale sám dobře víte,
že zločin nevynáší a zločinci jsou na tom bídně.
Jsou to ubožáci, všichni do jednoho.
To mě mrzí.
Má pevná záda. Toho beru.
Přijďte později.
Zpověď?
To mě zaujalo.
Z čeho by se tak jemné a zbožné stvoření zpovídalo?
Měl jsem štěstí. Naskytla se mi příležitost
a já...
jsem to měl zjistit.
Otče, odpusť, zhřešila jsem.
Kdys byla naposledy u zpovědi, mé dítě?
Ani ne před týdnem. Byla jsem v klášteře.
Před týdnem?
A již jsi stačila zhřešit?
Ano.
Ale jen v mysli.
- Jde o muže? - Ano.
Bratra mého snoubence.
Chtíč?
Ne, nenávist.
Nenávist...
- Nenávist? - Je to děsivý a groteskní člověk.
To jsou tvrdá slova.
Nejste k němu příliš příkrá?
Bez urážky, Otče, vy ho neznáte.
Snaží se ovládat a manipulovat všechny ve svém okolí.
Jako každý tyran si rád hraje na oběť.
Jeho jedinou výhodou je to,
že je mnohem hrubší, než si sám myslí.
Hrubší?
Vysvětli to, mé dítě.
Jednak se nedá přehlédnout.
Ani na přelidněné ulici v den, kdy jsou trhy.
Jak brzy jste si mě všimla?
Určitě dřív, než vy mě. Vás nejde přehlédnout.
Už jste večeřela?
Nemám moc hlad, barone.
To já mám hlad jak vlk.
- Děkuji, dobrý muži. - Děkuji, pane.
Co jste si koupila za knížky? Smím?
Hádejte.
- Mám hádat? - Zkuste to.
Tak dobře.
Romanci,
zalitou středomořským sluncem, plnou hedvábí a milostných potyček.
Urážlivé, ale dalo se to čekat.
Vážně?
Hmyz?
Můj zájem o vědu směřuje k těm nejmenším věcem.
Pohybují se s přírodou, možná v božím rytmu.
Vždy jsem hledala něco čistšího a podivuhodného.
Proto jste šla do kláštera?
Trochu ano.
A stálo to za to?
Sejde na tom?
S dovolením.
To se nesluší.
Sejde na tom?
Nuže.
Smích!
A úplně poprvé
mě trochu víc zajímal život
a trochu méně...
Smrt.
Hlavní hromosvod rychle svádí blesky.
Použil jste slitinu?
Měď a zinek.
To... To nestačí. Vyrobte nový.
Ryzí stříbro je dokonalý vodič.
Williame, zůstaň tu, prosím.
Nikomu nevěřím jako tobě.
Už jen pár dní.
Toho nechytíš.
Krása.
Chytíme ho nebo pustíme?
Chyť ho.
Teď máme něco společného.
Zajatce.
William důsledně dohlížel na stavbu laboratoře, jak slíbil.
Mohl byste to spravit?
Pomozte mu.
Mé pokyny plnil do slova a do písmene.
Baterie.
Ta je z ryzího stříbra.
Vodivé spoje lícují s lymfatickou soustavou.
Bylo to složité, ale zvládl jsem to.
Herr Harlander, děkuji. Úžasný večírek.
Snad vás neodvádíme od výzkumu.
Myslím tím já a Elizabeth.
Vůbec ne.
Je mladá. Spoléhá, že ji ochráníme.
Nechám vám soukromí.
Přede mnou si nemusíte na nic hrát.
Francouzský porcelán, pro muže zní jako chrám.
Blížím se k vyřešení problému s přístupem do lymfatické soustavy.
Aha, tohle.
Už to trvá dlouho.
Válka končí.
A s ní skončí i mé financování.
Tvrdil jste, že máte neomezené zdroje.
Ale omezenou trpělivost.
Podle spolehlivého zdroje se do týdne odehraje bitva.
A z ní získáme spoustu nebožtíků.
Mrtví na bojišti budou zmrzačení.
Týden.
- Týden? - Pak už budeme pasé.
Spláchl byste po mně, barone?
Za týden jsem měl zjistit, jak tam ten proud zavést.
Nemožné.
Co jsem měl dělat?
Byl jsem blízko. Cítil jsem to.
Ale pak... se do toho vložil život.
Stýskalo se mu po tobě.
Varuji tě, Elizabeth. Provádím pitvu.
Nádhera.
Šokuje tě to?
Připomíná mi to obrazy mučedníků.
Už necítí bolest.
V symetrii a tvarech se zračí boží plán.
Elizabeth.
Musím se ti k něčemu přiznat.
Věřím v zázraky zrovna jako ty.
Mezi námi je pouto. Cítíš ho také?
Skoro fyzické. Věřím, že je to něco jiného.
Víra není totéž co pravda.
Tak proč jsi tady?
Krásné stvoření, že?
Je nám vzdálené. Uhrančivé, ale podivné.
Tři srdce.
Mnoho očí. Bílá krev.
A fascinující nemožnost volby.
Teď nerozumím.
Volba je sídlem duše.
Je to jediný boží dar.
Elizabeth...
A já si vybrala.
Dobrou noc.
Elizabeth!
Měl jsem pocit selhání.
Myslel jsem, že je konec. Myslel...
A myslel jsem...
A myslel...
Symetrie.
To je ono. Ano.
Ano.
Dám baterii nad lymfatickou soustavu.
Našel jsem klíč.
Nic už mě nemohlo zastavit.
Vůbec nic.
Ne! Neberte těla
z vršku nebo spodku té hromady, pokud je neoznačím.
Tkáň mohl zničit mráz nebo hniloba.
Hledejte jen uprostřed.
Moc velký výběr může být matoucí. Musíme vědět, co hledáme.
Radši vysoké muže s dlouhými končetinami.
S těmi se líp pracuje.
Výtečně.
Dokonalost.
A proč ne, drahý barone?
Vskutku, proč ne?
Hledejte neporušenou hlavu.
Hoďte ho na vozík.
Toho dejte tamhle.
Přineste ostatní.
Panebože.
Dovolíte?
Je dokončený.
Herr Harlandere!
Žene se bouřka!
Moje hůl.
Moje hůl!
V rukojeti.
Rtuť.
- Jste nemocný? - Děkuji.
Máte... syfilis?
Ano, umírám.
Jedna noc s Venuší a celý život se rtutí.
Tak se to říká?
V jakém jste stádiu?
Druhotném?
Oba dobře víme, jak to probíhá.
Začne mi rozežírat kosti,
očnici, tvář, zuby, čelist a lebku, až mi bude vidět mozek.
Nádory, šílenství, nesnesitelná bolest.
Jednoho krásného rána začnu řvát a už nepřestanu.
Tak vulgární konec nechci.
A to mě přivádí k naší podmínce.
Dohodli jsme se, že můžu chtít něco na oplátku
za mou velkorysou podporu.
A když dáme život novému Adamovi,
chci v tom dokonalém novém těle být já.
Ne.
- Ne, ne. - Ano.
Teď ne. Teď ne!
- Právě teď. - Probereme to později, teď ne.
Žádné později nebude!
Žádné později nebude.
Dal jsem vám všechno, co jste chtěl.
Všechno, o co jste si řekl.
Nic jsem vám neupřel.
Ani Elizabeth.
Prosím.
„Prosím“ přece zabere.
Nemoc se vám v těle rozšířila.
Dobře víte, že zasáhla celý systém.
Každý váš orgán je postižený.
I váš mozek a vaše krev.
Ale moje prachy vám nesmrdí, co?
Je to nemožné.
Stačí, když řeknete jedno prosté slovo.
„Ano.“ Nic víc a nic míň.
Ne! Chápete to? Ne!
Co to děláte?
Přestaňte!
Přestaňte.
Když to ztratíme, nemáme nic. Prohrajeme oba.
Budu ten orel, co vám klove játra!
Přestaňte, prosím!
Herr Harlandere. Herr Harlandere!
Držte se. Koukejte na mě!
Ne! Herr Harlandere!
Ne. Ne, ne!
Ne, ne!
Ne!
Ne! Ne!
Tys mi lhal.
Lhals mi.
Viktore!
Ne, prosím.
Podívej. Jsou stejné.
Slunce.
Slunce. Světlo.
Otoč se k němu.
Slunce. Slunce je...
Slunce je život.
Teplo.
Ano? Ano.
Viktor.
- Viktor. - Ano.
Ano. No jistě. Ty taky.
No jistě.
Viktor.
Pošta.
Dopisy ze starého sídla.
Ze Ženevy.
- Něco od strýčka? - Ne.
Mohli bychom je navštívit.
Pozor. Dívej se dolů.
Voda.
Ano, voda.
- Viktor. - Já jsem Viktor.
To je voda. Pojď sem.
- Viktor. - Tak pojď. Dobře.
Uděláme velký krok.
Společně. Můžeš?
- Pojď tudy, takhle. - Viktor.
Ne, takhle ne. Tudy.
Ne, ne. Horké, horké.
Na to nesahej.
Je to horké.
Sedni si. Výborně. Ano.
Ano. Copak to tu máme?
Podívej. Co to je?
Co je to za divnou věc? Opatrně.
Máš vekou sílu.
Ano. A takhle.
Chceš další? To patří sem.
Klíč.
Viktor.
Tohle tě zahřeje.
Teplá pokrývka.
Viktor.
Dobře.
Zůstaň tu.
Hezky tu zůstaň.
Zůstaň tu.
Vrátím se. Zůstaň tu.
Viktor.
Ne. Neboj se.
Vrátím se.
Viktor.
Všechno pro něj bylo nové.
Teplo, chlad, světlo, tma.
A já ho mohl utvářet.
Nikdy jsem neuvažoval, co přijde po stvoření.
Došel jsem až na kraj světa
a další obzor na mě nečekal.
Ten úspěch působil nepřirozeně.
Jako by mu scházel smysl.
A to mě tolik trápilo.
Vaši muži se chtějí vrátit.
Že ano?
Asi ano.
Ale jak se led uvolní, vyplouváme vpřed.
Ať to stojí cokoli.
Jste stejný šílenec jako já.
Možná je příznačné, že ten příběh vyprávím zrovna vám.
Ať tak či onak, barone,
chtěl bych ho slyšet.
Týdny plynuly.
On rychle sílil, ale já slábnul.
Bohužel se už jazykově ani jinak nevyvíjel.
Ne, ne.
Dolů.
Ano, to je ono.
To je ono. Zůstaň tu.
Ano, to jsi ty.
To jsi ty. Jasné?
Celkem pěkně se to hojí.
Jsem unavený.
Nespal jsem,
ani jsem nezamhouřil oka.
Jen se starám.
Holit už tě nebudu.
Ne, přestaň.
Pusť to. Ne. Otevři.
Otevři dlaň. Otevři ji.
Co to děláš?
Podívej, cos udělal.
Musíš poslouchat. Říkal jsem, abys to pustil.
Pitomost! Ne. Přestaň.
Dej ji sem.
- Viktor. - Ne, nesahej na mě!
Nikdy na mě nesahej!
Pojď sem.
Já to neudělal. To ty sám.
Ta rána.
Zahojila se.
Ale jak?
Dobře.
Ne.
Dobře.
Určitě je všechno v pořádku.
Za chvilku tam budeme.
Vím, že přemýšlíš. Vím to.
Vím to.
Něco se ti honí hlavou.
Že jo?
Nechceš mi něco říct?
Klidně jen zmatené blábolení.
Cokoli?
Nebo toho chci moc?
Viktor.
Ano, ano.
To už jsme si vyjasnili.
To je moje jméno.
Řekneš mi ještě něco?
Cokoli?
Slunce.
Zima. Déšť. Krev. Cokoli.
Bota. Umíš říct „bota“?
Viktor.
Ne, ano! A co třeba...
Třeba „ruka“. Umíš říct „ruka“?
Ruka. Dej mi...
Ty se mě bojíš?
Bojíš se mě?
Proč? Proč se mě bojíš?
Já ti přece neublížím.
Neublížím ti. To já tě stvořil.
Jsem tvůj stvořitel! Dost.
No tohle. Vy jste přijeli.
Pojďte dál.
Musím ti toho tolik říct a ukázat, Elizabeth.
Tomu neuvěříš. Je to úžasné.
Nejdřív ti ukážu své poznámky.
Je tu můj strýček?
Cože?
Je tu můj strýček?
Ne.
Jsem tu sám.
- On se... Za pár dní se vrátí. - Nevypadáš moc dobře.
Nikdy mi nebylo líp. Mám úplně jasnou mysl! Pojďte!
Nemáš horečku?
Jen jsem nadšený, že vás vidím.
Mám opravdu bujarou náladu.
Úžasnou. Já věděl, že to přijde.
Viktor...
Viktore. Dopřej mi prosím trochu času.
Kdo ti ublížil?
Tohle musíš vidět, Williame.
Utřídím to.
Taky ti chci něco ukázat.
Lidé z Královské lékařské společnosti
- se s tebou chtějí setkat. - Ne, ještě ne.
Nejsem připraven.
Tos přece vždycky chtěl.
Ten muž.
- Ten muž dole. - Tys ho viděla?
Je to pacient? Oběť?
Ta zranění jsi mu způsobil ty?
Ne. To svět ho poranil, Elizabeth.
Já mu dal život.
Vstávej.
Dělej.
Stůj.
Stále si zvyká na své okolí.
Je tak silný, Williame.
- Dokázals to. - Je tak silný.
Dokázals to.
Všechny soustavy mu fungují.
Vše se hned zhojí.
Tak rychle by se sice hojit neměl,
ale je to výjimečné.
Proč je v řetězech?
Pro jeho i moji bezpečnost.
Snáz se tak myje a udržuje.
Beztak z toho nemá rozum.
Ale ty ano.
Ví to Harlander?
Než se vrátí, všechno připravím...
- Jistě. - ...abych ho mohl prezentovat.
Je inteligentní?
Viktore, je inteligentní?
Není mi zcela jasné, jak jsi to dokázal,
ale chápu, jak je to významné.
Viktore, zeptal ses někdy,
ve které z mnoha částí toho člověka
přebývá duše?
Ne, nezeptal.
Na tom stvoření je něco tak zneklidňujícího.
Je jako postava, která bloumá zrcadlovým sálem.
Ale je živý.
Co ho oživuje?
Bolí to?
List?
Pro mě?
Děkuji.
Není nádherný?
To je pro mě?
Jsem Elizabeth.
Umíš to říct? „Elizabeth.“
Elizabeth.
Mé hrdlo vydává zvuk.
Elizabeth.
Už půjdu.
Eliza... beth
Neměla bys k té věci chodit.
„Věci“?
Ano, věci.
Je živá, ale není v ní ani záblesk inteligence.
Bohužel.
Třeba jen tu inteligenci nechápeš.
Něco se pokazilo.
Blokáda, šev, spojení.
Že by velký Viktor Frankenstein udělal chybu?
To stvoření zná jen jedno slovo.
„Viktor, Viktor, Viktor.“
Pořád to nesmyslně opakuje.
Třeba pro něj zatím tohle slovo znamená všechno.
Byl znovu stvořen, třeba ho oživuje duch, který je prostší
- čistší... - Čistší?
Čistší než normální člověk?
Nesvazoval ho hřích, tak mu možná
stvořitel vdechl život přímo do zraněného těla.
Proboha, Elizabeth.
Kdybych se přiměl tomu uvěřit,
myslel bych si, že tě ten tvor přitahuje.
Jen s ním soucítím.
V očích měl bolest.
Ta je přece důkazem inteligence.
A co moje bolest?
Také jsi mi něco upřela.
Co chce moje srdce?
Tvoje srdce?
Z celé lidské anatomie
rozumíš tomuhle orgánu nejméně.
Jen zrůdy si hrají na Boha, barone.
Čistší než normální člověk.
A já jsem bůhvíproč padouch.
Je tvé srdce čisté?
Ujišťuji tě, že není.
Já to musím vědět. Dal jsem ho tam.
Nahoru.
Zkusíme to znovu.
Podej mi nohu.
Nohu!
Podej mi nohu!
Vnímání bolesti prý dokazuje inteligenci.
Tak to vyzkoušíme.
Podej mi nohu!
Nohu!
Dělej!
Podej mi ji, ty zvíře!
Podej mi nohu!
Nohu!
Viktor!
Viktor! Viktor!
Co je, Viktore?
Pojď.
Selhal jsem. Udělal jsem chybu.
- Ne. Četl jsem tvé poznámky. - Udělal.
- Je dokonalý. - Je hrozně nebezpečný.
To není... Viktore.
Počkáme na Harlandera a probereme to s ním.
Williame, měl bys něco vědět.
Něco ti ukážu.
- Harlander. - V návalu vzteku ho zabil.
Už chápeš, proč jsem ti to nechtěl říct?
A už vůbec ne Elizabeth.
Ale co teď?
Cože?
- Co uděláme? - „Co uděláme“?
Odvez Elizabeth zpátky do Vídně.
Řekni jí, že máš nějakou naléhavou záležitost.
Ať se nic nedozví.
Tak bude v bezpečí.
Musíš mě poslechnout.
Brzy se sem vrátíme. Ale teď je nelepší odjet.
Nastup do kočáru, prosím.
Jak dlouho bude ten tvor žít?
Určitě jen velmi krátce.
Mám hrozný pocit.
Co se děje?
Otoč kočár.
Jeď do Vídně sám.
Otoč kočár, nebo vyskočím. On ho zabije.
Řekni jedno slovo.
Jedno další slovo. Cokoli.
Ať tě můžu ušetřit.
Viktor.
Elizabeth.
Viktor!
Ale tím to neskončilo.
Hledal jsem život a stvořil jsem smrt.
Asi musím zase promluvit ke svým mužům.
Nebojte.
Poslechnou mě.
Ne, přestaň! Ušetři ho! Jsem tady.
Vezmi si mě.
Dělej, stvůro.
Zabij nás oba. A potvrď to, co říkal tvůj stvořitel.
Můj stvořitel... řekl svůj příběh.
Tak já ti povím ten svůj.
2. ČÁST NETVORŮV PŘÍBĚH
Viktor!
Volal jsem tvé jméno, ale pochopil jsem, že jsem sám.
- Co to je? - Zastřel ho!
Zastřel ho.
Sejmul jsi ho?
Hej!
Kde je?
Rány se mi zahojily.
Ale byla mi hrozná zima.
- Rozděláš oheň? - Dobře.
Co nejdřív opravím ohradu.
A našli jste ho?
Ne, hledali jsme všude možně.
I když jsme ho dvakrát trefili.
Dva kilometry odsud krvavá stopa zmizela.
Tak pojďte dál.
Sledovali jsme ho, ale stopa zmizela. Je pryč.
Co to bylo? Medvěd?
Ne, medvěd ani člověk. Nic takového jsem ještě neviděl.
Nebyl to duch?
Ne, vždyť krvácel. Byl z masa a kostí.
Tak pojď.
Popiš mi, jak vypadal.
Anno-Mario, odveď dědu ke krbu.
Ať má pohodlí.
Tady, dědečku.
Stopovali jsme ho do hloubi lesa. Marně.
My ho dostaneme.
- Ale bude to trvat. - Jo.
Anno-Mario, pojď.
Pojď. Pomoz mi venku.
Ten stařec mě dojímal.
V jeho slepých očích se zračila moudrost.
Ti lidé vydávali zvuky.
A díky nim si vyměňovali
pocity a myšlenky.
Říkali jim slova.
Dávej pozor.
Co to je?
Chlapec.
- Ještě jednou. - Chlapec.
Velmi správně, dítě.
A tohle?
Oko.
- Ještě jednou. - Oko.
Výborně, děvče.
- Oko. - A tohle?
Ruka.
- Výborně. - Ruka.
Přilož ruku k dílu.
Na ten největší vzadu uvaž lano.
Chtěl jsem do té rodiny patřit.
Potřebujeme na zimu víc klestí.
Párkrát ještě zajdeme do lesa.
Chtěl jsem jim pomáhat.
Na ohradu potřebujeme větší kmeny.
To jo.
Co bych pro ně tak mohl udělat?
Anno-Mario! Otče!
Pojďte se podívat.
Podívej, Anno-Mario.
Tamhle jsou další! Podívejte!
Kdo to mohl udělat?
Duch lesa.
Měli bychom mu poděkovat.
Děkuju.
Řekni: „Děkuju, duchu lesa.“
Děkuju, duchu lesa.
Děkuju.
Pojď. Podívej se tamhle.
Děkuju.
Od té doby jsem byl jejich neviditelným strážcem.
Duchem lesa.
A oni mi za to občas prokázali drobnou laskavost.
Šaty, chléb.
Na chvíli,
na velmi krátkou chvíli,
jsem na světě došel pokoje.
Hybaj.
Šup dovnitř.
Pořádně zavři vrata.
Kdo to asi udělal?
Zase duch lesa?
Hotovo.
„A pyšný mladý muž nakonec
svoji ztracenou ruku nenašel.“
„Proměnila se v kámen, a on přišel o bohatství,
o pýchu i o půdu.“
Výborně, zlatíčko.
Přečetla jsi to krásně. Teď zkus tuhle.
Vlci.
Ta chvíle
mi vnukla pocit nebo myšlenku.
Ten lovec necítil k vlkovi nenávist.
A vlk necítil nenávist k ovcím.
Ale přesto si navzájem museli působit násilí.
Napadlo mě, že to možná patří k řádu věcí.
Půjdou po tobě a zabijí tě
jen proto, co jsi zač.
Ovce do měsíce prodáme, otče.
Pak vezmu tebe, Almu a Annu-Marii do města.
My půjdeme do hor
ulovit ty vlky. Vrátíme se na konci zimy.
Každou zimu se tu modlím sám. A ta letošní nebude výjimkou.
Prosím, otče. Naslouchej rozumu.
Udělejte, co musíte. Já udělám totéž.
Ty starý paličatý mezku.
Zůstali jsme tu jen my dva, duchu lesa.
Jen my dva.
V duchu jsem si představoval mnoho způsobů,
jak se starci představím.
Poleká se mě?
Přivítá mě?
Odvrhne mě?
Kdo je tam?
A jediným krokem jsem vstoupil do jiného světa.
Který jsem až dosud jen zpovzdálí sledoval.
Prosím, kdo je to?
Odpovězte.
Řekněte mi,
proč jste tady.
Cestuji.
Vítejte, drahý cestovateli.
Jsem vděčný za vaši společnost. Posaďte se.
Nejsem moc dobrý hostitel.
Ano.
Zrak mi neslouží.
Ale na stole je chléb a brandy.
Poslužte si.
Bran... dy?
Mluvíte zvláštně.
Jako byste nevládl naší řečí.
Vy nejste odsud?
Bojíte se?
To nemusíte.
Čeho se bojíte?
Všeho.
Máte...
Máte ledové ruce
a byl jste raněn, že?
Raněn?
Na rukou a tváři máte jizvy.
A máte na sobě uniformu.
Zranili vás v bitvě?
Skrýval jste se
v naší mlýnici, viďte?
No jistě. Duch lesa.
Ano.
Nevidím vaši tvář,
ale něco ve vašem hlase
mi říká, že jste dobrý a laskavý.
Laskavý?
Zůstaňte se mnou.
Podělíme se o jídlo a oheň.
Rád se s vámi rozdělím a to málo, co mám,
a vaši společnost velmi uvítám.
Můžete mi číst.
Číst?
Udělejte si tu pohodlí. Jsem váš přítel.
Přítel.
Jsme přátelé.
A tehdy jsem četl svůj první příběh.
A byl to první příběh lidstva.
Četl jsem o muži jménem Adam a ženě jménem Eva,
o jejich životě v rajské zahradě.
Četl jsem, jak vyrostla dvě zpupná města,
o věži, co se zbortila
a o božím hněvu.
O mužích, kteří bojovali s draky
a mužích, kteří o všechno přišli.
Čas ubíhal
a opadával s podzimním listím.
Tys ještě neviděl sníh, drahý příteli?
Díky němu je svět čistý... a jako nový.
„‚Já jsem král králů Ozymandias
Hle, před mou stavbou jsou i velcí malí‘
Jinak nic nezůstalo
Do šíra kol obřích trosek, do nichž slunce pálí
Písečná holá poušť se prostírá
Jsem král králů Ozymandias...“
Je na světě ještě víc knih?
Pár se jich tam ještě najde.
Ale tady ne.
Vezmi poslední knihu nalevo.
K té jsme se ještě nedostali.
Miltonův Ztracený ráj.
Člověk se vyptává Boha.
Ale i Bůh má otázky.
Asi toužil po odpovědích, proto nám seslal svého syna.
Patrně ho zajímala smrt.
Utrpení.
Chci vědět, kdo jsem.
Odkud pocházím?
Bůh ti vzal paměť. Kéž by ji vzal i mně.
Před mnoha lety jsem zabil muže,
dobrého chlapa.
A od té doby se tím trápím.
Odpusť.
Zapomeň.
V tom tkví pravá moudrost.
Vědět, že ti někdo ublížil,
i kdo to byl,
ale nechat to být.
Ale nemůžu zapomenout na něco, co si nepamatuji.
Na nic si nevzpomínáš?
Ve snech...
vidím vzpomínky.
Různí muži.
Jen... kousky.
Já...
Pamatuju si oheň a vodu.
A písek pod nohama.
A slovo.
Jedno slovo.
Jaké?
Viktor.
Běž za ním.
Za tím slovem.
A pak jsem se to dozvěděl.
Tu hrůznou pravdu.
Pochopil jsem, že nejsem nic.
Jen ubožák.
Skvrna.
Že v podstatě nejsem člověkem.
Ta bolest se mi zaryla do mysli.
A už nezmizela.
A pak jsem ho uviděl.
Tvé jméno.
„Viktor Frankenstein.“
A kde tě najít.
Ne!
Ty ses vrátil.
Už vím, co jsem zač.
Z čeho jsem vzešel.
Jsem... dítě z márnice.
Jsem stvůra,
poskládaná z odpadu a lidských mrtvol.
Jsem netvor.
Já vím, kdo jsi.
Jsi dobrý člověk.
A... jsi můj přítel.
Přítel?
Přítel.
Kdo to s ním je?
To je ten z lesa?
Cos mu provedl?
Ani hnout.
Rychle nabij! Zab ho!
Pak bylo znovu ticho.
A pak... nemilosrdný život.
Jak dlouho jsem byl mrtvý?
To nevím.
Ale rány se mi zahojily.
Chladná zima mě štípala v plicích.
Byl jsem osamělejší než kdy předtím,
člověka totiž může vší bolesti zbavit jen jeden lék:
Smrt. A tenhle dar jsi mi také odepřel.
Začal jsem cítit závist
a rozhodl se, že od tebe budu chtít jedinou věc.
Můj stvořiteli.
Chtěl jsem... družku.
Vstávej.
Ano, jistě.
Svatba za chvilku začne a chci tě mít po boku.
Je k neuvěření,
jak máš laskavou náturu.
S pár hosty jsem mluvil o vyšetřování.
Té exploze.
Většina to bere jako fakt.
A jaký fakt to byl, Williame?
Je to za námi.
Hrozná nehoda.
Chci celé sídlo prodat.
Už máme jen jeden druhého.
Ať jsou ty okvětní lístky všude.
Házej je odsud.
Pak je ještě házej seshora.
Vím, že vidět nevěstu před svatbou nosí smůlu.
Jen pro ženicha.
No jo. Pro mě ne.
Zdravím, Elizabeth.
Zřídkakdy cítím výčitky, ale teď necítím nic jiného...
Dlouho jsem ležel v horečkách, ale teď polevily,
takže tě vidím tak, jak bych měl.
I když to asi moc neznamená, přeju tobě a mému bratříčkovi,
kterého miluji víc než život, jen to nejlepší.
Rád bys věřil tomu, co říkáš.
Ale mě děsí to poslouchat.
V den své svatby tě prosím jen o jednu laskavost.
Už žádné lži.
- Chci ti říct... - Odejdi z mého pokoje.
- Elizabeth. - Běž!
Vyjdi ze stínů,
jestli tu jsi.
Jdeš mi poděkovat?
Přežil jsi. A máš dost inteligence, abys mě našel.
Povedl ses mi.
Chci, abys mi stvořil družku.
Jako jsem já.
Družku?
Aha.
Další zrůdu.
Ano.
Dvě zrůdy pospolu.
Stálo mě tolik úsilí, abych se vymanil ze šílenství,
a teď jsi tu... a šílenství mě volá zpět.
Nemůžu umřít.
A nemůžu žít...
sám.
Věděls, že jsem stvořil něco hrozného.
Ne „něco“.
Někoho.
Udělal jsi někoho.
Mě.
Možná jsem záhadou, stvořiteli, ale myslím.
A cítím.
Mám jen jednu prosbu...
Vytvoř někoho jako jsem já.
A co pak?
Plození?
Rozmnožování?
Domov?
Hrob?
Smrt zplodí smrt, co zas zplodí smrt.
Ďáblovo plémě, co zamoří celou zem.
Zrůdnost, co se množí.
Pro tebe jsem zrůda, ale já se cítím jako bytost.
Jdi pryč!
Už nikdy nevytvořím nic tak zkaženého a znetvořeného jako jsi ty.
Takže je to stále ta tvá umanutost, Viktore.
Umanul sis, že mě vytvoříš, a teď mě vlastní vůlí zatratíš?
Zázrak není, že umím mluvit, ale že mě vůbec někdy posloucháš!
Když mi nedáš lásku, tak se poddám hněvu.
A mám ho v sobě spoustu.
Uhněte.
Viktor.
Co se děje?
Ty...
To jsi ty.
Elizabeth, jdi od něj!
Ne!
Zaútočil na ni!
Vezmi mě s sebou.
Panebože!
Ne, já to... Zachráním tě.
Zachráním tě.
Před čím?
Před tebou?
Bojím se tě, Viktore.
Ne, ne...
Odjakživa.
Nosíš jen šílenství a zkázu.
To ty jsi ten požár, co všechno zničil.
Za to všechno můžeš ty.
To ty jsi ta zrůda.
Nikdy jsem do tohohle světa nepatřila.
Hledala a toužila jsem po něčem, co jsem neuměla pojmenovat.
Ale našla jsem to v tobě.
Být ztracena a nalezena,
to je životní úděl lásky.
Ale ta prchavá
a tragická chvilka...
se stala nesmrtelnou.
Je lepší odejít takto...
když se na mě upírají tvé oči.
Je pryč a já ji chci následovat.
Dals mi život, o který nikdo nestojí.
A já ti ho teď vrátím.
Považovals mě za zrůdu.
Já ti teď tu laskavost oplatím.
Zab mě! No tak, udělej to!
Budeš krvácet.
Abys byl pokornější.
Možná jsi můj stvořitel,
ale ode dneška budu tvůj pán.
Štval ses za mnou po lesích,
po horách
až za ledový horizont,
do míst, kde nic nezbylo.
Jen ty... a já.
Potřebuju munici.
Tohle mi nabruste.
Tři kondenzovaná mléka, dříví na podpal.
A šest tyček dynamitu.
Šest?
Co lovíte?
Velkou zvěř.
Ne!
Viktore.
Posloucháš jen tehdy, když ti ublížím.
Tohle? Na to jsi sázel?
Myslíš, že mě to zničí?
Tak to zapal a doufej, že zahynu. Ale jestli ne,
přijdu si pro tebe.
Zapal to!
A teď... uteč.
Takhle jsi skončil, odhozený a pochroumaný.
A já,
já zase přežil.
Cítil jsem, jak mi sežehnuté maso dorůstá.
Jak se mi zlomené kosti skládají zpátky.
A slyšel jsem šepot krve, kterou pumpovalo mé neúnavné srdce.
Opět jsem se nedočkal milosrdenství,
takže jsem věděl, kam jít.
A teď jsme tady.
Vyčerpaní a vyřízení.
Už nemáme co dát ani vzít.
Ta krev před stanem...
Je moje.
Jen moje.
Mohu krvácet.
Cítit bolest.
Trpět.
Nikdy to neskončí.
Mrzí mě to.
Sžírá mě lítost.
A vidím, jaký život jsem žil.
Přišel tvůj čas, stvořiteli.
Zmizíš.
Všechno to bude jen prchavý moment.
Mé zrození. Můj zármutek.
Tvoje ztráta.
Nebudu potrestán,
ani nedojdu odpuštění.
Veškeré mé naděje
i má zloba...
To vše už nic neznamená.
Příliv, který mě sem přinesl, si tě teď odnese.
A nechá tu jen mě.
Odpusť mi.
Můj synu.
A odpusť si to, že ses zrodil, pokud ti to srdce dovolí.
Pokud ti smrt není souzena, pak to rozmysli, můj synu.
Dokud jsi naživu,
nemáš na vybranou. Prostě musíš žít.
Žij.
Vyslov mé jméno.
To jméno mi dal otec,
ale nic neznamenalo.
A teď prosím, abys mi ho vrátil...
naposledy.
Jako když jsi ho řekl na začátku.
Když pro tebe znamenalo všechno.
Viktor.
Odpouštím ti.
Odpočívej, otče.
Možná teď
můžeme být oba lidmi.
Skloňte zbraně.
- Skloňte zbraně. - Zodpovídám za své muže.
Může odejít.
Jsme volní!
Kapitáne...
Jaké jsou vaše rozkazy?
Vykasejte plachty.
Otočte loď.
Chcete to říct mužům sám?
Posádko!
Plujeme domů.
„SRDCE SE ZLOMÍ, ALE ZLOMENÉ ŽIJE DÁL.“ – LORD BYRON
PODLE KNIHY
FRANKENSTEIN NEBOLI MODERNÍ PROMETHEUS MARY SHELLEY
Překlad titulků: Jakub