‏- הקדמה -
‏- הצפון המרוחק ביותר, 1857 -
‏רב חובל!
‏אפשר לדבר?
‏עלינו לפרוץ את הקרח.
‏הצוות רעב ומותש.
‏לא נוכל להמשיך בקצב הזה בלי לספוג השלכות.
‏שימו לב, רבותיי!
‏ככל שנעכב את העבודה, ‏כך תתחזק אחיזתו של הקרח.
‏המשיכו בעבודה.
‏עבדו ברוטציה.
‏המפקד, בכל הכבוד...
‏הצוות זקוק להבטחות.
‏הבטחות?
‏כן, שנחזור לסנקט פטרבורג ‏ברגע שנחלץ את האונייה.
‏הם חושבים שלא נהיה כשירים להפלגה, ‏וברצונם לדעת...
‏שימו לב!
‏לא מתוקף תפקידכם לחשוב, ‏וגם לא מתוקף תפקידו של הקצין.
‏התגייסנו למשימה ואנחנו נדאג להשלים אותה.
‏אנחנו נגיע לקוטב הצפוני.
‏זה מובן?
‏היה פיצוץ, רב חובל.
‏כשלושה קילומטרים מכאן.
‏קרא לצוות.
‏כלבי המזחלות לא נפגעו.
‏אז מאין כל הדם הזה?
‏כאן, רב חובל!
‏אדם פצוע, הוא איבד הרבה דם!
‏הוא פצוע בכתף, רגלו שבורה.
‏תקיפת דוב?
‏לא נראה לי, רב חובל.
‏לרסן, עזור לי עם המגף שלו.
‏רגל תותבת.
‏העלו אותו על הסיפון!
‏מהר! לאונייה! עכשיו!
‏לרסן, היצור הזה מתקרב.
‏הכינו את הרובים!
‏לפקודתי.
‏לכוון!
‏לפתוח באש!
‏הקבוצה הבאה!
‏לפתוח באש!
‏רוצו לאונייה!
‏איפה האיש שהעלינו על הסיפון?
‏איפה?
‏מהו היצור הזה? מה הוא רוצה?
‏הביאו לי אותו!
‏רובה הבלונדרבוס! לרסן, הבא את הבלונדרבוס!
‏ויקטור.
‏ויקטור!
‏הרגתי אותו.
‏הוא עדיין חי!
‏סולם!
‏הרימו את הסולם!
‏הביאו לי אותו!
‏כמה כדורים נותרו לנו?
‏אחד, אך זה לא הורג אותו.
‏אני יודע.
‏אני לא מכוון אליו.
‏לאודנום, לשיכוך הכאב. שתה.
‏איפה אני?
‏על אוניית הצי הדני, "הורייזון".
‏אני רב החובל אנדרסון. זה ד "ר אודסן.
‏כמה מהמלחים שלך הוא הרג?
‏שישה.
‏הוא יחזור ויהרוג רבים נוספים.
‏את כולכם, במידת הצורך, ‏אלא אם כן תסגירו אותי לידיו.
‏לא. הוא איננו.
‏הוא שקע במי הכפור. הוא מת.
‏לא, הוא לא מת!
‏הוא לא יכול למות.
‏ניסיתי להשמיד אותו.
‏בין אם תאמינו לי או לא,
‏הוא יחזור... כדי לקחת אותי.
‏וכשהוא יחזור,
‏עליכם להבטיח שתוציאו אותי אל הקרח
‏ותרשו לו לקחת אותי.
‏בבקשה.
‏איזה מין יצור זה?
‏איזה מין שטן ברא אותו?
‏אני.
‏אני בראתי אותו.
‏החלטתי בעבר שזכרם ‏של מעשיי הרשעים צריך למות יחד איתי.
‏זה מוכן.
‏חלק מהסיפור שאספר לכם הוא עובדתי.
‏חלקו אינו עובדתי, אבל כולו אמת.
‏שמי ויקטור.
‏ויקטור פרנקנשטיין.
‏אבי נתן לי את השם הזה.
‏אתה יודע מה פירושו?
‏כמדומני שכן. "כובש".
‏"הוא שמנצח בכול."
‏כן. הכול התחיל בו.
‏באבא שלי.
‏ובאימי.
‏ויקטור!
‏- חלק ראשון - סיפורו של ויקטור -
‏ויקטור!
‏רד במהירות. אביך מגיע.
‏אני כאן, אימא.
‏אני כאן.
‏אבי היה ברון ומנתח בולט בתחומו.
‏הוא נישא לאימי בעיקר מטעמי נוחות,
‏מאחר שהנדוניה שלה הייתה מכובדת ‏ושושלתה הייתה מיוחסת.
‏זה סיפק לאבי את האמצעים ‏לשמר את מעמדו ואת אחוזת משפחתו.
‏הוא נעדר מחיינו,
‏אך כשהוא שב הביתה, ‏כל משק הבית היה כפוף למרותו.
‏קלייר, יקירתי.
‏בשארית הזמן...
‏ויקטור.
‏אבא.
‏בשארית הזמן, אימא הייתה שייכת לי.
‏לא, הבא את זה לכאן.
‏המלחים בבשר יעשירו את דמך
‏וגם את דם התינוק.
‏את אוכלת למען שניים, זוכרת?
‏קדימה.
‏זה מזין.
‏מלאך שומר,
‏בן לווייתי המתוק.
‏עמוד לצידי ואל תעזוב אותי.
‏תן לי מחסה תחת כנפיך, ו...
‏הייתי שומע אותם מבעד לקיר, ‏מתווכחים ללא הרף,
‏צועקים זה על זה ‏לגבי הון, לגבי רכוש... ולגביי.
‏קולותיהם מילאו אותי בפחד.
‏האיש תיעב את שנינו.
‏את שערנו השחור משחור, ‏את עינינו העמוקות והכהות.
‏נדמה שאפילו אופיינו השקט ‏שנעשה חרדתי לעיתים
‏הרגיז אותו עד אין קץ.
‏נא למנות בדיוק המרבי את הסיווג הקדום
‏של הליחות בגוף האדם.
‏דם, מרה שחורה, מרה צהובה וריר.
‏המשקל הממוצע של ליבו של הזכר?
‏בין 255 ל-310 גרם, אבא.
‏משקלו הממוצע של ליבה של הנקבה?
‏בין 225 ל-285 גרם.
‏מה הסיבה לכך לדעתך?
‏ההבדל במסה של ליבה של הנקבה?
‏עומק הרגש?
‏נטייה למלנכוליה?
‏מסה. נפח הדם, אבא. אספקת דם לשרירים.
‏אכן. אין תוכן רוחני ברקמות,
‏ואין רגש בשריר.
‏כעת, תאר את תפקידו העיקרי ‏של המסתם התלת צניפי, בבקשה.
‏אינני זוכר, אבא, אך אני בטוח שאיזכר.
‏כן, אני בטוח שתיזכר.
‏שנהב לא מדמם, ויקטור.
‏בשר מדמם.
‏עד שתיזכר בעובדה, ייתכן שהמטופל שלך ימות.
‏אתה מבין?
‏תפקידו העיקרי של המסתם התלת צניפי
‏הוא מניעת זרימת דם לתוך הווריד הנבוב.
‏לא, לא בידיך. כבר לא.
‏כעת הן הכלים שמשמשים אותך ‏במלאכתך וברצונותיך,
‏ועלינו לשמור עליהן.
‏אך פניך הן מקור ליוהרה.
‏אתה נושא את שמי, ויקטור, ‏ויחד איתו, את המוניטין שלי.
‏אני מפציר בך שתזכור זאת.
‏יש לי תחושה שיש לך משהו מצוין. זה טוב.
‏שלוש...
‏שתיים...
‏אחת...
‏זה לא ייתכן.
‏אערבב.
‏אימא?
‏אבא!
‏אבא, זו אימא.
‏אני צריך הרבה מים חמים ‏וסדינים נקיים. עכשיו.
‏אדוני.
‏לא, ויקטור! ‏-אימא?
‏אבא!
‏תציל אותה, בבקשה!
‏אימי, שהפכה בעיניי לחלק מעצמי,
‏זו שחשבתי שלא תעזוב לעולם,
‏זו שהייתה החיים... כעת, היא הייתה המוות.
‏עיניה כבו,
‏החיוך שלה הזין את האדמה הקרה.
‏לכו!
‏כולכם, לכו מכאן!
‏חלק מהיקום התרוקן,
‏וכיפת השמיים נצבעה לצמיתות בצבע אפל.
‏כעת, כסה את עיניך.
‏אל תסתכל עד שאגיד לך.
‏עכשיו.
‏ויליאם גדל, כולו אור וחיוכים.
‏היה לו אופי רגוע ועדין יותר, ‏וניכר שאבי העדיף אותו.
‏תודה, אבא.
‏בשמחה, ילד שלי.
‏הוא היה הרוח הקרירה, אני הייתי הענן השחור.
‏הוא רק צחק, אני רק זעפתי.
‏הרם את המושכות.
‏תראה אותי, אבא. תראה אותי.
‏זה לא היה הכול.
‏או שבעצם, משהו היה חסר.
‏אימי מתה
‏בטיפולו של הרופא המכובד ביותר בתקופתו,
‏אבא שלי.
‏רעיון... החל להתהוות במחשבותיי.
‏הגדר את מחזור הדם, בבקשה...
‏ודאי, בלתי נמנע...
‏בהתאם להגייה ב "דה מוטו קורדיס".
‏...עד שהוא הפך לאמת.
‏אבא?
‏נתת לה למות, נכון?
‏עשיתי כמיטב יכולתי כדי להציל אותה. ‏אתה יודע זאת, בוודאי.
‏אז נכשלת.
‏איש אינו יכול לנצח את המוות.
‏אני אעשה זאת. אני אנצח אותו.
‏אני אדע את כל מה שידוע לך, ויותר מכך.
‏אני חושב שעשינו מספיק להיום.
‏נולדתי מחדש באותו לילה.
‏היה לי חזון.
‏ראיתי לראשונה...
‏את המלאך האפל.
‏והוא הבטיח לי הבטחה.
‏אני אצווה על כוחות החיים והמוות.
‏אני אהפוך למנתח שישתווה לאבי.
‏אני אתעלה עליו בשאיפותיי ובהשפעתי.
‏מלאך שומר...
‏החזון היה כה ברור.
‏ברור יותר מכל מה שראיתי ‏בשעות הערות שלי או בחלומותיי.
‏אך כיצד?
‏מפלתי הייתה מהירה.
‏שתי התקוממויות ושרפה במטעים של אימי
‏דיללו את ההון המשפחתי.
‏האחוזה נשארה בבעלותנו, ‏אך איבדנו את כל השאר.
‏ויליאם עבר לצד אחד של המשפחה בווינה,
‏ואני ללונדון, ואז לאדינבורו.
‏ושם, במשך עשרות שנים, ניסיתי...
‏להרחיב את גבולותיה הצרים של האקדמיה.
‏החיים.
‏אלה החיים, רבותיי.
‏- ביה "ס המלכותי לרפואה ‏שימוע - 1855 -
‏אנו נולדים.
‏וזמן קצר לאחר שאנו קמים, אנו נופלים.
‏המוות.
‏ובמרווח שבין הקימה לנפילה
‏נמצאת נקודת מבטנו הקטנה והצנועה.
‏הלידה לא נמצאת בשליטתנו.
‏לא כן?
‏התעברות, הניצוץ הזה, ‏הפחת החיים של המחשבה ושל הנשמה.
‏זה נתון לשליטת האל.
‏האל.
‏אך המוות...
‏שם שוכן האתגר.
‏זה צריך להיות מה שמעסיק אותנו.
‏כך צריך להיות.
‏מי אנחנו שנעשה זאת? איננו אלים, לא כן?
‏אך אם ברצוננו להתנהג ‏בהיעדר הצניעות שמאפיין אלים,
‏אנחנו חייבים, לכל הפחות, לחולל ניסים.
‏אתם לא מסכימים?
‏להצית ניצוץ אלוהי ‏בראשיהם של הסטודנטים הצעירים הללו.
‏ללמד אותם התנגדות במקום צייתנות!
‏להוכיח שהאדם יכול לרדוף את הטבע, ‏לאתר את מקום המסתור שלו ולעצור את המוות!
‏לא להאט אותו, אלא לעצור אותו לגמרי!
‏דממה. דממה!
‏איך בדיוק אתה מציע שנלמד את הבלתי אפשרי?
‏הנבדק המרוכב, הגופה.
‏גופתו של בעל חנות ‏שנמסרה אליי רגעים לאחר פטירתו.
‏מוחו חשוף, אך הוא תפקודי,
‏חוט השדרה והעצב התועה לא ניזוקו.
‏שימו לב לצלקות הדקיקות.
‏לא נדרשו תפרים גסים, על פי השיטה שלי.
‏הזרוע, כפי שאתם רואים,
‏מקורה בפרט אחר, בגופתו של נגר.
‏השרירים, הרצועות, העצבים, ‏כולם מחוברים כעת.
‏כעת, העוויתות של הגוף
‏שנגרמות מזרמים חשמליים אינן חדשות.
‏הן אינן חדשות. עם זאת, זרימת האנרגייה בגוף
‏מתבססת על רעיון אחר לגמרי,
‏רעיון מזרחי המכונה "צ'י".
‏הוא מתחשב בזרימת האנרגייה החיונית ‏בתוך הגוף ומחוץ לו.
‏אני משתמש במחטים בשישה...
‏שקט! שבו!
‏זה שימוע, דוקטור, לא מופע ביריד.
‏אתה לא מסייע למטרתך, ויקטור.
‏התחבולה הגלוונית הזו פשוט לא תתקבל.
‏תחבולה.
‏תחבולה?
‏אתה בטוח?
‏זו לא תחבולה. זו החלטה.
‏קואורדינציה מוטורית בין עינה של גווייה אחת ‏לבין זרועה של גווייה אחרת,
‏חדורת כוח רצון טרי וכושר הבנה בסיסי.
‏כושר הבנה במוח שכבר מת?
‏שחרר עכשיו.
‏בבקשה.
‏תמיד עוזר לומר "בבקשה".
‏כבה את זה תכף ומייד. מייד, שרלטן שכמוך!
‏זה העתיד! זה אפשרי!
‏למה לא לחקור את זה ולכמת את זה?
‏זה טמא, זו תועבה, חילול הקודש!
‏האל נותן את החיים, והאל נוטל אותם, ויקטור!
‏אולי האל אינו כשיר!
‏ועלינו מוטלת האחריות לתקן את שגיאותיו!
‏אל תרשו לשוטים הזקנים האלה ‏להשתיק את קולכם!
‏התשובות מגיעות ‏אך ורק לבקשתה של אי הצייתנות,
‏כאשר אנו משתחררים מפחד ‏וממערכות אמונה פחדניות!
‏פרופסור קרמפה.
‏הברון פרנקנשטיין, שמי היינריך הרלנדר,
‏והבאתי עימי מכתב היכרות
‏מאחיך, ויליאם.
‏מאחי?
‏ביקשתי את הזכות להכיר אותך.
‏זה ידרוש רק דקה מזמנך.
‏בבקשה. ‏-בסדר גמור.
‏אז ויליאם בא לבקר אותי, זה העניין?
‏כן, בעוד כמה ימים.
‏הוא רוצה להכיר לך את ארוסתו, ‏שהיא האחיינית שלי, במקרה.
‏אליזבת הרלנדר, בחורה צעירה ונחמדה מאוד,
‏שהגיחה זה עתה מהמנזר.
‏התמונות שייכות לי.
‏ויליאם נחל הצלחה רבה בעולם הכספים.
‏הוא בונה לעצמו שם.
‏בונה שם? לעצמו?
‏טוב, חוששני שהשם הזה משותף לשנינו, ‏בין אם אנחנו מעוניינים בכך או לא.
‏קראתי את המאמר שלך ב "לנסט".
‏אתה באמת מאמין שתוכל לעשות זאת?
‏להרכיב אדם?
‏גוף חדש במלואו? ולהפיח בו חיים?
‏ראית את זה היום, לא?
‏מה שראיתי היה צליבה, בכנות.
‏היית גמור עוד לפני שהוצאת הגה.
‏עדיין הראיתי להם.
‏מה?
‏את האמת.
‏הם ישכחו עד ארוחת הערב.
‏כן, כן, אבל מה אתה חשבת?
‏חשבתי שזה מבריק.
‏אכן. אני יודע.
‏אך אתה כמו ילד, כה מרוגש,
‏אוחז בחיית המחמד החדשה שלך ‏כה בחוזקה, עד כדי חניקה.
‏זו הסיבה שאני דואג לך.
‏תוכל להכיל את האש שלך, פרומתאוס?
‏או שמא תשרוף את ידיך ‏לפני שתביא אותה ליעדה?
‏אכן.
‏בבקשה, אל תחשוב שאני גס רוח, ‏אך היום שלי התארך למדי,
‏ואני סבור שאינני כשיר כלל לארח זרים.
‏אז אם זה הכול...
‏אבל זה ממש לא הכול.
‏שכרתי מגורים באדינבורו.
‏בעוד שלושה ימים, ‏אנחנו ניפגש עם ויליאם ועם אליזבת.
‏ובאותו ערב, אני אשנה את גורלך.
‏אראה לך משהו יוצא מן הכלל.
‏אדיב מאוד. ‏-תודה. בבקשה.
‏האפרסק. סובבי את האפרסק. סובבי אותו.
‏נגסת בו שוב.
‏את אוכלת את האפרסקים.
‏זו יצירת "ממנטו מורי".
‏האפרסק מסמל ‏את החיים ואת הנעורים, ונגסת בו?
‏הייתי רעבה, קיקי. ‏-אל תקראי לי קיקי.
‏הברון ויקטור פרנקנשטיין, אדוני.
‏את רשאית ללכת.
‏סלח לי.
‏ברוך הבא.
‏מר הרלנדר.
‏זו אמנות צעירה, צילום.
‏להתראות, קיקי.
‏זה כבר הפך לתחביב שמלהיב אותי.
‏הבאת את הדפים?
‏תודה.
‏אתה יוצא מן הכלל. ‏-תודה.
‏אתה משתמש במערכת העצבים ‏כדי לספק את פרץ האנרגייה.
‏לא כן?
‏אכן.
‏ולפיכך, הקיימות של כוח החיים ‏שאתה מצווה עליו
‏היא קצרה מאוד, היא דועכת, מתאדה.
‏מה הכוונה?
‏בהרצאה, סיימת את ההדגמה שלך מפאת גאווה.
‏אך בעצם, סיימת משום שכוח החיים הגלווני
‏כבר התחיל לדעוך, לא?
‏אתה מנתח בעצמך, אדוני?
‏כן, הייתי פעם. מנתח בצבא.
‏גם לא הייתי מנתח מיומן במיוחד.
‏אך זה אפשר לי לבסס את היסודות של ההון שלי.
‏יש בבעלותי מספר מפעלי תחמושת.
‏סוחר נשק. ‏-ריאליסט.
‏אתה מכיר את לוחות איוולין?
‏בוודאי. הם נרכשו בידי סר ג'ון איוולין.
‏ישנם ארבעה קרשים, דיסקציה קפדנית,
‏מהעתיקות באירופה, והם מציגים עצבים,
‏ורידים ועורקים של גוויות. מה?
‏כן, אך ישנו לוח חמישי.
‏הלוח המרתק ביותר.
‏משובח, לא?
‏בשר שהוטמע בעץ.
‏הגווייה מוטלת על הקרש, ‏מקלפים אותה, שכבה אחר שכבה,
‏ואת הרקמות הנותרות מקבעים על העץ ‏בעזרת לכה שעשויה משרף.
‏ניתן לראות כאן את מערכת הלימפה. ‏-כן.
‏אנשי רפואה מוסלמים כינו אותה ‏"מחזור הדם הסודי".
‏היא אחראית להעברה של שלושה ליטרים בלבד ‏של נוזלים, אך זו רשת רחבה.
‏זה יוצא מן הכלל. ‏-כן.
‏כעת, עבורנו, עבורך, ‏הווריאציה החשובה נמצאת כאן.
‏הקונפיגורציה התשיעית. מבנה עדין מאוד,
‏כמעט שמימי, שמקיף את הלב.
‏הוא יכול להפיץ אנרגייה, אך גם לאחסן אותה.
‏כן, אם תוכל לגשת אליו בלי להרוס
‏את הרקמות הסובבות אותו... ‏-לא. לא דרך החזית.
‏מאחור, עמוד השדרה, העיקול בחוליות החזה.
‏כמובן.
‏זרימה של אנרגייה, צילוק והתחדשות ‏שיחצו את גבולות הדמיון של כולנו.
‏חיי נצח.
‏אספק למאמציך משאבים בלתי נדלים.
‏ומה תיקח בתמורה?
‏אין צורך לנהוג בבוטות.
‏אנחנו תרים אחר אמת והתעלות. ‏יש בינינו שותפות גורל.
‏בבוא העת, אולי אבקש טובה בתמורה,
‏אך בעיקר, אני מבקש את הזכות ‏לתעד את התהליך שלך למען הדורות הבאים.
‏אני עובד לבד.
‏אני שקט מאוד.
‏ויליאם פרנקנשטיין ואחייניתך, מר הרלנדר.
‏אשקול את זה.
‏ברון.
‏אל תעמיד פני אדם שקול כעת. ‏זה יהיה חבל מאוד.
‏ויקטור.
‏ויליאם!
‏ויקטור. ‏-תראה אותך.
‏אלוהיי, גבהת.
‏לא אנקוף זאת לזכותי בכלל.
‏הרשה לי להכיר לך את ארוסתי.
‏ליידי אליזבת הרלנדר.
‏העונג כולו שלי.
‏קשה לי לומר שהייתי בהלם כשסילקו אותך,
‏אך אופן הסילוק שלך והעוינות שבו
‏היו מיותרים בהחלט.
‏לא, הם היו מוצדקים.
‏הרווחתי זאת ביושר.
‏הרווחתי זאת בכוונה תחילה, ‏לא כן, מר הרלנדר?
‏זאת הייתה יציאה מרשימה.
‏מדוע התגרית בהם?
‏למה לא להמשיך ‏בלי למשוך תשומת לב באופן כזה?
‏בטוח כל כך, ‏אפילו על פי אמות המידה שלך, ויליאם.
‏אתה נשמע כמעט כמו אבא.
‏הוא היה אדם מלא טאקט, אבינו.
‏הוא היה מדויק, דיסקרטי, מדוד.
‏אך אני לא מבין כלל ‏מדוע הצניעות נחשבת ערך עליון.
‏ויקטור תמיד אהב למשוך תשומת לב.
‏עוד בילדותנו, מיתנתי את קולו ‏בכך ששמרתי על שתיקה.
‏אולי יתר על המידה ‏ופעמים רבות מדי, לא כן, ויקטור?
‏אם החיים ניתנים להתחדשות,
‏לא רק כהדמיה,
‏אלא כמעשה אלוהי ‏באמצעים פיזיים וכימיים, מדוע ללחוש על כך?
‏את צוחקת?
‏זה משעשע אותך? ‏-כנראה, כן.
‏רעיונותיי אינם ברורים?
‏בהחלט הבעת אותם בקול די רועש.
‏אין להם ערך?
‏לרעיונות אין ערך בפני עצמם, לדעתי.
‏האירי את עיניי, בבקשה.
‏המלחמה, לדוגמה.
‏ויליאם, סיגר וברנדי בחדר העבודה שלי?
‏אני בטוח שכבר שמעת את אחייניתי ‏מתבטאת בנושא הזה.
‏סלחו לנו.
‏בבקשה, תמשיכי. רעיונות.
‏ובכן... כבוד, מדינה, אומץ.
‏ללא ספק, אלה רעיונות נעלים ‏ובעלי ערך בפני עצמם,
‏אתה לא מסכים?
‏ואף על פי כן, אנשים מתים בשמם.
‏באופן שאינו נעלה כלל,
‏כשפרצופם שקוע בבוץ, נחנקים מרוב דם,
‏צורחים מרוב כאב.
‏אנשים שהיו אבות, אחים או בנים של מישהו.
‏אנשים שהניקו אותם וניקו אותם,
‏שאימותיהם חינכו אותם בכניסתם לעולם,
‏רק על מנת שייפלו בשדה הקרב הרחוק,
‏הרחק מהאנשים שגורמים לטרגדיות האלה.
‏האנשים האלה נשארים בביתם, ‏נקיים מדם וממגע הכידון,
‏עורם לא מנוקב, שמיכותיהם חמימות ונקיות.
‏זה מה שקורה כשטיפשים רודפים רעיונות.
‏ואת חושבת שאני טיפש?
‏רוץ לברנדי ולסיגרים שלך.
‏הבחורים מחכים.
‏לעיתים קרובות, האדם מאמין ‏שהוא נתקל במלאך או בשד,
‏אך לבסוף מתגלה שזו הייתה אשליה.
‏משחק השחמט שאנו משחקים,
‏אנו משחקים בו רק נגד עצמנו.
‏עזור לו.
‏עזור לו!
‏בבקשה. שתה.
‏כדאי שתבוא איתי.
‏שום דבר.
‏המפקד, הזקיף ראה אותו.
‏חג סביב האונייה, בערפל.
‏כולנו ראינו אותו טובע.
‏המפקד.
‏הצוות מבועת.
‏הם סבורים שיש להסגיר את האיש לידי הקרח
‏ולגמור עם זה.
‏הוא נמצא תחת הגנתי...
‏ותחת הגנת הכתר!
‏כעבור כמה שבועות, ‏רכבתי עם ויליאם ועם הרלנדר
‏לאגם בקרבת ואדוץ, בצידה השני של התעלה.
‏המגדל נבנה כמפעל לסינון מים ‏שמטרתו להשקות את השדות.
‏זה מיזם ציבורי, ‏אז הבנייה נזנחה בתחילת המלחמה.
‏לא המלחמה הזו, המלחמה הקודמת.
‏או המלחמה שלפניה, אני לא זוכר בדיוק.
‏ברגע שראיתי אותו...
‏את המגדל,
‏הרגשתי את קריאתו של הגורל.
‏המבנה כמעט שלם,
‏ויש פיר שמוביל מראש המגדל ישירות לתחתית.
‏אוכל לדאוג שישלחו את חפציך.
‏נביא אותם מאדינבורו.
‏נעניק לך את כל מה שתצטרך ואת כל מה שתרצה.
‏כל דבר? ‏-כל דבר.
‏שכרתי את שירותיו של ויליאם לכל אורך המיזם.
‏אזדקק לתא כליאה,
‏ולחדר קרח בקרבת המעבדה. ‏-ויליאם.
‏יש שני מאגרי משאבות בבסיס המגדל.
‏נסב אותם למטרותינו.
‏נצטרך לשפץ את מנועי הקיטור.
‏נזדקק לדלק שיפעיל אותם.
‏שם ושם, ארבע סוללות וולטאיות ‏בקיבולת גבוהה,
‏קיטוב חיובי ושלילי,
‏ומערכת כליא ברק עשוית כסף טהור ‏שתשתלשל בצורת טלסקופ לתוך המעבדה.
‏כן. הקבלנים שלי יוכלו לייצר ‏את כל הציוד שתזדקק לו.
‏אז אני מניח שהגענו להבנה?
‏נכרת בינינו הסכם.
‏מנוול!
‏לא. לא הוא.
‏פתח את פיך.
‏אתה, יש לך מזל שתולים אותך. ‏היית מת בתוך שנה.
‏מר הרלנדר הבטיח לי גישה לפרטים מיטביים.
‏כן, זה בהחלט ייתכן, אדוני,
‏אך כידוע לך,
‏הפשע לא משתלם, וזה ניכר כאן היטב.
‏הם עלובי חיים, כל אחד מהם.
‏צר לי לגבי זה.
‏יש לו גב חזק. הוא יתאים.
‏חזרי אחר כך.
‏וידוי?
‏הסתקרנתי.
‏על מה תתוודה אישה כה עדינה וצדיקה?
‏למזלי הרב, התגלתה בפניי הזדמנות,
‏ואני...
‏עמדתי לגלות.
‏ברך אותי, אבי, משום שחטאתי.
‏כמה זמן עבר מאז הווידוי האחרון שלך, בתי?
‏בקושי שבוע, אבי. הייתי במנזר.
‏שבוע?
‏חטאת כה בפזיזות?
‏אכן.
‏חטאתי בכוונותיי, לא במעשיי.
‏מדובר בגבר, אם כך? ‏-כן.
‏אחיו של הארוס שלי.
‏תשוקה?
‏שנאה.
‏שנאה...
‏שנאה? ‏-האיש מחריד, גרוטסקי.
‏מילים קשות.
‏לא אדיבות במיוחד, לא כן?
‏בכל הכבוד, הכומר, אתה לא מכיר את האדם הזה.
‏הוא מנסה לשלוט בכל דבר ‏ולתמרן את כל הסובבים אותו.
‏כמו רודן, הוא נהנה לגלם את תפקיד הקורבן.
‏היתרון היחיד שלו
‏הוא שהוא גס בהרבה מכפי שהוא רואה את עצמו.
‏גס?
‏נא הסבירי את עצמך, בתי.
‏בתור התחלה, קל לאתר אותו.
‏אפשר לראות אותו... ‏אפילו ברחוב עמוס ביום השוק.
‏ספרי לי, כמה זמן לקח לך לאתר אותי?
‏ראיתי אותך הרבה לפני שראית אותי, זה בטוח.
‏אכלת ארוחת ערב?
‏אני לא רעבה כל כך, ברון. תודה.
‏טוב, אני מורעב.
‏תודה לך, אישי הטוב. ‏-תודה, אדוני.
‏אילו ספרים קנית? אפשר?
‏נחש.
‏לנחש? ‏-אני מעדיפה שתנחש.
‏בסדר גמור.
‏רומן רומנטי...
‏רווי בשמש הים תיכונית, ‏במשי ובהיתקלויות בין אוהבים.
‏מעליב, אבל לא מפתיע.
‏באמת?
‏חרקים?
‏העניין שלי במדע ‏נוטה להתמקד ביצורים הקטנים ביותר.
‏הם נעים עם הטבע, אולי בקצבו של האל.
‏תמיד חיפשתי משהו טהור יותר, מופלא.
‏זה מה שחיפשת במנזר?
‏במובן מסוים.
‏זה השתלם לך?
‏משהו אי פעם משתלם?
‏הרשי לי, אחות.
‏זה לא נראה הולם.
‏משהו אי פעם הולם?
‏בסדר.
‏צחוק!
‏ובפעם הראשונה,
‏פיתחתי עניין רב יותר בחיים,
‏והופחת במידה העניין שלי ב...
‏מוות.
‏לכליא הראשי יש מערכת קיבוע מהירה.
‏השתמשתם בסגסוגת?
‏נחושת ואבץ.
‏זה... פשוט לא טוב. התחילו מחדש.
‏כסף טהור הוא חומר מוליך מושלם.
‏ויליאם, עליך להישאר כאן. בבקשה.
‏אני סומך עליך יותר מאשר על כולם.
‏רק כמה ימים נוספים.
‏את לא תתפסי אותה.
‏יפהפייה.
‏שנלכוד אותה או שנשחרר אותה?
‏נלכוד אותה.
‏עכשיו יש משהו שמשותף לנו.
‏שבויה.
‏כמובטח, ויליאם הקפיד על עבודתו ‏בבניית המעבדה ובסיפוק צורכיה.
‏תתקן את זה שם, בבקשה?
‏לך, עזור.
‏הוא מילא את הוראותיי בדיוק רב.
‏סוללה.
‏הכול עשוי מכסף טהור.
‏נקודות ההולכה ממוקמות בהתאם למערכת הלימפה,
‏מה שהיה מורכב למדי, אך הסתדרתי.
‏מר הרלנדר, תודה לך. המסיבה מקסימה.
‏אני מקווה שאנחנו לא מסיחים את דעתך ‏מהמחקר שלך...
‏על מנת שתטפל בי ובאליזבת.
‏כלל לא.
‏היא צעירה. היא יכולה ‏לסמוך עלינו שנשמור עליה.
‏אתן לך פרטיות.
‏אין צורך באמתלות בינינו.
‏חרסינה צרפתית, ‏היא מצלצלת לנוכח זרם של גבר.
‏אני קרוב מאוד לפתרון, ‏לנקודת גישה למערכת הלימפה.
‏כן, זה.
‏עבר זמן רב כל כך.
‏המלחמה דועכת.
‏והמימון שלי יאזל יחד איתה.
‏אמרת שהכספים שלך בלתי נדלים.
‏אך הסבלנות שלי מוגבלת.
‏שמעתי ממקור מהימן ‏שאמור להתרחש קרב בתוך שבוע.
‏גאות המלחמה תביא את השלל שלה לחופינו.
‏שדה קרב? הגופות יהיו שחוטות.
‏שבוע אחד.
‏שבוע אחד? ‏-לאחר מכן, ההיסטוריה תחלוף על פנינו.
‏תוריד את המים בשבילי, ברון?
‏נותר שבוע לקבוע כיצד להוליך את הזרם.
‏בלתי אפשרי.
‏מה אעשה?
‏הייתי קרוב. יכולתי לחוש בזה.
‏ואז... החיים הפריעו.
‏לדעתי היא התגעגעה אליך.
‏אני מזהיר אותך, אליזבת, ‏אני עובד על דיסקציה.
‏זה יפהפה.
‏זה מזעזע אותך?
‏זה מזכיר לי ציורים של קדושים מעונים.
‏הכאב איננו.
‏ניתן לראות את עיצובו של האל ‏בסימטריה ובצורות.
‏אליזבת.
‏אני מוכרח להתוודות בפנייך.
‏אני מאמין במופלא, וכך גם את.
‏יש בינינו חיבור. את מרגישה אותו?
‏חיבור שהוא כמעט פיזי. ‏אני באמת מאמין שהוא משהו אחר.
‏אמונה בדבר לא קובעת שהוא אמיתי.
‏אז מדוע באת לכאן?
‏היא יצורה יפהפייה, לא כן?
‏מרוחקת. מכשפת לחלוטין, אך מוזרה כל כך.
‏שלושה לבבות.
‏עיניים רבות. דם לבן.
‏והיעדר בחירה מרתק.
‏אני לא מבין.
‏הבחירה היא מושב הנשמה.
‏המתנה היחידה שהאל העניק לנו.
‏אליזבת...
‏אני בחרתי.
‏לילה טוב.
‏אליזבת!
‏חשבתי שנכשלתי.
‏חשבתי שזה נגמר לגמרי. חשבתי...
‏וחשבתי...
‏ואני...
‏הסימטריה.
‏סימטריית האל. כן.
‏כן.
‏מיקום הסוללה מעל מערכת הלימפה.
‏מצאתי את המפתח.
‏שום דבר לא יעצור בעדי כעת.
‏שום דבר.
‏לא! לא, אל תיקחו גופות
‏מהחלק העליון או מתחתית הערמה, ‏אלא אם כן סימנתי אותן!
‏ייתכן שקרח וריקבון השמידו את הרקמות!
‏חפשו רק באמצע.
‏שפע יכול להיות מקור לבלבול, ‏אלא אם כן מקפידים לכוון היטב.
‏אני מעדיף פרטים גבוהים, עם גפיים ארוכים.
‏קנה המידה יקל את העבודה.
‏זה מוצא חן בעיניי.
‏שלמות.
‏ולמה לא, ברון יקר?
‏אכן, למה לא?
‏חפשו ראש שלם.
‏שימו אותו בעגלה.
‏הניחו אותו שם.
‏הביאו את האחרים.
‏אלוהים אדירים.
‏אכפת לך?
‏זה מוכן.
‏מר הרלנדר!
‏סופה מתקרבת!
‏המקל שלי.
‏המקל שלי!
‏המקל שלי, בתוך הידית.
‏כספית.
‏אתה חולה? ‏-תודה.
‏אתה חולה ב... עגבת?
‏כן, אני גוסס.
‏לילה אחד בחיקה של ונוס, ‏חיים שלמים בחיקו של מרקורי.
‏זה לא הביטוי?
‏איזה שלב?
‏שני?
‏שנינו מודעים ללוח הזמנים המדויק.
‏היא תתחיל לכלות את עצמותיי,
‏ארובות עיניים, לחיים, שיניים, ‏לסת, גולגולת, המוח שלי ייחשף.
‏גידולים, שיגעון, כאבי תופת.
‏בוקר בהיר אחד, ‏אתחיל לצרוח ולא אפסיק לעולם.
‏לא אוכל לשאת פטירה וולגרית כל כך.
‏וזה מביא אותי לתנאי היחיד שלי.
‏העסקה שלנו, כפי שהסכמנו, בתמורה
‏להתערבות הנדיבה שלי בשמך.
‏ובעודנו מפיחים חיים באדם החדש שלנו,
‏ברצוני שתמקם אותי בגוף החדש והמושלם הזה.
‏לא.
‏-כן.
‏לא עכשיו. לא עכשיו!
‏בדיוק עכשיו. ‏-נדבר על זה אחר כך, לא עכשיו.
‏אין שום אחר כך!
‏אין שום אחר כך.
‏נתתי לך את כל מה שרצית!
‏אני נותן לך את כל מה שאתה מבקש.
‏נקוב בו, ואתן לך.
‏אפילו אליזבת.
‏בבקשה.
‏תמיד עוזר לומר "בבקשה".
‏המחלה התפשטה בתוכך.
‏היא מערכתית, ואתה יודע את זה.
‏כל האיברים שבתוכך מזוהמים.
‏המוח שלך, הדם שלך, הכול מזוהם.
‏אך הכסף שלי אינו מזוהם, נכון?
‏זה בלתי אפשרי.
‏אתה צריך לומר רק מילה אחת פשוטה.
‏"כן", לא פחות ולא יותר.
‏לא! אתה מבין? לא!
‏מה אתה עושה?
‏עצור!
‏עצור.
‏אם נאבד את זה, לא יישאר דבר. שנינו נפסיד.
‏אני אהיה העיט שיטרוף את הכבד שלך!
‏בבקשה, עצור!
‏מר הרלנדר. מר הרלנדר!
‏היאחז, הסתכל עליי!
‏לא! מר הרלנדר!
‏לא. לא!
‏לא!
‏שיקרת לי.
‏שיקרת.
‏ויקטור!
‏לא, בבקשה.
‏הבט. אותו דבר.
‏שמש.
‏שמש. אור.
‏עמוד מולה.
‏אור שמש. השמש היא...
‏השמש היא חיים.
‏החום.
‏כן! כן.
‏ויקטור.
‏-כן.
‏כן, כן. ודאי שזה מה שאתה.
‏ודאי שזה מה שאתה.
‏ויקטור.
‏הדואר, אדוני.
‏מכתבים מהאחוזה הישנה.
‏ז'נווה.
‏יש משהו מהדוד שלי? ‏-לא.
‏אולי כדאי שנבקר אותם.
‏זהירות. הבט. למטה.
‏מים.
‏כן, מים.
‏ויקטור. ‏-לא, אני ויקטור.
‏אלה מים. בוא הנה.
‏ויקטור. ‏-בוא עכשיו. בסדר, יופי.
‏אנחנו נעשה צעד גדול.
‏נעשה זאת יחד. מוכן?
‏כך. ‏-ויקטור.
‏לא, לא כך. כך.
‏לא. חם.
‏לא, אל תיגע. אל תיגע בזה.
‏זה חם.
‏שב. טוב מאוד. כן.
‏כן. עכשיו, הבט במה שיש לי כאן.
‏הבט בזה. מהו הדבר הזה?
‏מהו הדבר המוזר הזה? זהירות.
‏אתה חזק מאוד.
‏כן, וכך.
‏כן, אתה רוצה עוד אחד? כן, זה נכנס לפה.
‏מפתח.
‏ויקטור.
‏זה יחמם אותך.
‏שמיכה נעימה שתחמם אותך.
‏ויקטור.
‏בסדר.
‏תישאר.
‏תישאר כאן עכשיו.
‏אני אשוב. בסדר. תישאר שם.
‏ויקטור.
‏לא. זה בסדר.
‏אני אשוב.
‏ויקטור.
‏הכול היה חדש עבורו.
‏חום, קור, אור, חשכה.
‏ואני הייתי שם כדי לעצב אותו.
‏לא חשבתי על מה שיבוא לאחר הבריאה.
‏וכשהגעתי לקצה תבל,
‏לא נותר שום אופק.
‏הרגשתי שההישג היה לא טבעי.
‏חסר משמעות.
‏וזה הטריד אותי עד מאוד.
‏המלחים שלך. הם רוצים לחזור.
‏כן?
‏כנראה.
‏אך ברגע שנשתחרר, נמשיך בהפלגה שלנו.
‏בכל מחיר.
‏אתה שותף לשיגעון שלי.
‏אולי ישנה מטרה נעלה יותר ‏בכך שאני מספר לך את הסיפור שלי.
‏בין אם יש או אין, ברון,
‏אני אשמח לשמוע.
‏חלפו שבועות,
‏וככל שכוחו הלך וגבר במהרה, כך תש כוחי.
‏לצערי, לא התרחשה התפתחות נוספת ‏ולא הופיעה עוד שפה.
‏לא.
‏למטה.
‏כן, בדיוק.
‏בדיוק. תישאר שם. תישאר.
‏כן, זה אתה.
‏זה אתה. בסדר?
‏כן, זה מגליד היטב.
‏אני עייף.
‏לא ישנתי,
‏לא עצמתי עין ולו לרגע.
‏טיפלתי בך.
‏סיימתי לגלח אותך.
‏לא, עצור!
‏עזוב. לא. פתח.
‏פתח את היד. פתח. פתח אותה.
‏מה אתה עושה?
‏תראה. תראה מה עשית.
‏אתה חייב להקשיב לי. אמרתי לך לזרוק את זה.
‏טיפשות! לא. די.
‏בוא הנה.
‏ויקטור. ‏-לא, אל תיגע בי!
‏אל תיגע בי לעולם!
‏בוא הנה.
‏אני לא עשיתי את זה, אלא אתה.
‏הפצע.
‏הוא נסגר.
‏אבל איך?
‏בסדר.
‏לא.
‏בסדר.
‏אני בטוח שהכול בסדר.
‏אנחנו נגיע עוד מעט.
‏אני יודע שיש לך מחשבות. אני יודע.
‏אני יודע שיש לך.
‏אי שם בתוכך. אי שם בתוכך, יש לך מחשבות.
‏לא?
‏משהו שאולי תרצה לומר?
‏אפילו משהו מפוזר ומבולבל?
‏משהו?
‏אני מניח יתר על המידה?
‏ויקטור.
‏כן, כן!
‏את זה כבר ביססנו.
‏זהו שמי. שמי הוא ויקטור.
‏יש משהו אחר שאתה יכול לומר? כל דבר?
‏כל דבר שהוא?
‏שמש.
‏קור. גשם. דם. כל דבר.
‏מגף. אתה יכול לומר "מגף"?
‏ויקטור.
‏לא, כן, לא, כן! אולי...
‏אולי "יד"? אתה יכול לומר "יד"?
‏יד.
‏אתה מפחד ממני?
‏למה? איזו סיבה יש לך לפחד ממני?
‏אני לא אפגע בך.
‏לא אפגע בך. אני בראתי אותך.
‏אני הבורא שלך! תפסיק!
‏הגעת. באמת הגעת.
‏נו, בואי. קדימה.
‏אני חייב לספר לך. ‏יש לי המון דברים להראות לך, אליזבת.
‏את לא תאמיני. זה פשוט מופלא.
‏בואי, קודם אראה לך מה כתבתי.
‏הדוד שלי נמצא?
‏מה?
‏הדוד שלי, הוא כאן?
‏לא.
‏לא, אני לבד. הוא לא כאן.
‏הוא ישוב בעוד כמה ימים. ‏-אתה לא נראה טוב, ויקטור.
‏מעולם לא חשתי טוב יותר! ‏הצלילות שלי בשיאה! בואו!
‏יש לך חום?
‏אני פשוט נרגש מאוד לראותכם.
‏אני באקסטזה. מצב הרוח שלי התרומם כל כך.
‏פשוט מופלא. ידעתי שזה יגיע.
‏ויקטור...
‏ויקטור, תן לי קצת זמן, בבקשה.
‏מי פגע בך?
‏אני חייב להראות לך, ויליאם.
‏אסדר את זה בשבילך.
‏ולי יש משהו להראות לך.
‏דיברתי עם אגודת הרפואה המלכותית.
‏הם מעוניינים לפגוש אותך. ‏-לא, עדיין לא.
‏אני עדיין לא מוכן.
‏חשבתי שזה מה שתמיד רצית.
‏האדם.
‏האדם שנמצא למטה. ‏-ראית אותו?
‏הוא מטופל? קורבן?
‏הפצעים שלו. אתה פצעת אותו כך.
‏לא. העולם הוא זה שפגע בו, אליזבת.
‏אני... הענקתי לו חיים.
‏אני הענקתי לו חיים.
‏קום.
‏קדימה.
‏הנה...
‏הוא עדיין מתרגל לסביבתו.
‏הוא חזק, ויליאם.
‏הצלחת. ‏-הוא חזק כל כך.
‏הצלחת.
‏כל המערכות שלו מתפקדות.
‏כולן מתרפאות.
‏והריפוי אינו סדיר, כן,
‏אך הוא יוצא מן הכלל.
‏מדוע הוא כבול כאן?
‏לשם ביטחונו ולשם ביטחוני,
‏וקל לנקות את המקום ולדאוג לתחזוקה שלו.
‏והוא לא מכיר מקום טוב יותר.
‏אך אתה מכיר.
‏הרלנדר יודע?
‏עלינו להכין את הכול לקראת רגע חזרתו...
‏כמובן. ‏-ולדאוג שהכול יהיה ייצוגי.
‏הוא תבוני?
‏ויקטור, האם הוא תבוני?
‏זה נשגב מבינתי, ‏כיצד בדיוק עשית את מה שעשית,
‏אך אני מודע לגודל ההישג.
‏ויקטור, שאלת את עצמך פעם,
‏מכל החלקים שמהם מורכב האדם הזה,
‏באיזה מהם מוכלת הנשמה?
‏לא, לא שאלתי.
‏יש משהו מטריד כל כך ביצור הזה שנמצא למטה.
‏מעוות, כמו דמות ‏שמציצה מבעד לראי ביריד שעשועים.
‏אך עם רוח חיים.
‏מאין רוח החיים הזו?
‏זה כואב?
‏עלה?
‏בשבילי?
‏תודה.
‏נכון שהוא יפה?
‏זה בשבילי?
‏אני אליזבת.
‏אתה יכול לומר, "אליזבת"?
‏אליזבת.
‏מהגרון שלי יוצאים צלילים.
‏אליזבת.
‏אני אלך עכשיו.
‏אליז... בת.
‏אסור לך להתקרב לזה.
‏"זה"?
‏זה. כן.
‏אני סבור שיש בו רוח חיים, ‏אך אין בו ניצוץ תבונה
‏כפי שהתכוונתי.
‏אולי לא כפי שאתה מבין אותו.
‏משהו השתבש.
‏חסימה, תפר, חיבור.
‏אתה, ויקטור פרנקנשטיין הדגול, אתה שגית?
‏היצור יודע רק מילה אחת, לא יותר מכך.
‏"ויקטור, ויקטור, ויקטור, ויקטור."
‏הוא פשוט חוזר עליה שוב ושוב ללא היגיון.
‏אולי בינתיים זו המילה החשובה ביותר בעולמו.
‏מה אם בלידתו המחודשת, ‏הרוח שהפיחה בו חיים פשוטה יותר,
‏טהורה יותר... ‏-טהורה?
‏טהורה יותר מרוחו של האדם הפשוט?
‏מה אם בהיעדר כבלי החטא,
‏נשימתו של הבורא שלנו ‏הופחה ישירות בבשרו הפצוע?
‏אלוהים אדירים, אליזבת.
‏אם אאלץ את עצמי להאמין בכך,
‏כמעט אוכל לזהות בך משיכה כלפי היצור הזה.
‏הבנה.
‏בעיניו ראיתי כאב,
‏ומהו כאב אם לא עדות לתבונה?
‏מה עם הכאב שלי?
‏מה עם הדבר שאת מונעת ממני?
‏הדבר שליבי רוצה...
‏ליבך?
‏מכל האיברים בגוף האדם,
‏זהו האיבר שאתה מתקשה להבין יותר מכול.
‏רק מפלצות משחקות את תפקיד האל, ברון.
‏טהור יותר מהאדם הפשוט?
‏ואיכשהו, אני הנבל.
‏ליבך טהור?
‏אני מבטיח לך שלא.
‏אני יודע. אני שמתי אותו שם.
‏עלה.
‏הבה ננסה שוב.
‏תן לי את הרגל שלך.
‏רגל!
‏תן לי את הרגל שלך!
‏כאב הוא עדות לתבונה, לא?
‏הבה נבדוק את התאוריה.
‏תן לי את הרגל שלך!
‏רגל!
‏קדימה!
‏תן לי אותה, מפלצת!
‏תן לי את הרגל שלך!
‏רגל!
‏ויקטור!
‏מה קרה, ויקטור?
‏בוא.
‏נכשלתי. טעיתי.
‏לא נכשלת. ראיתי את הדפים. ‏-נכשלתי.
‏זה מושלם. ‏-היצור מסוכן ביותר.
‏אין... ויקטור.
‏בוא נמתין להרלנדר ונדון יחד בנושא.
‏ויליאם, יש משהו שאתה צריך לדעת.
‏משהו שעליי להראות לך.
‏הרלנדר... ‏-בהתקף זעם, הוא הרג אותו.
‏אתה מבין כעת מדוע היססתי לספר לך על זה?
‏ולאליזבת, כמובן.
‏אז מה עלינו לעשות עכשיו?
‏מה?
‏מה עלינו לעשות? ‏- "מה עלינו לעשות?"
‏עליך להחזיר את אליזבת לווינה.
‏תגיד לה שצץ עניין דחוף ‏ושאתם מוכרחים לעזוב מייד.
‏תסתיר את זה ממנה.
‏למען בטיחותה.
‏את חייבת לעשות כדבריי.
‏אנחנו נשוב במהרה, אך בינתיים, זה לטובה.
‏כעת, היכנסי לכרכרה, בבקשה.
‏היצור, מה תוחלת החיים שלו, לדעתך?
‏קצרה. קצרה מאוד, אני בטוח.
‏יש לי תחושה נוראית כל כך.
‏מה קרה?
‏סובב את הכרכרה.
‏סע לווינה לבד.
‏סובב את הכרכרה, אחרת אני אקפוץ. ‏הוא יהרוג אותו.
‏תגיד מילה אחת.
‏עוד מילה אחת. כל מילה.
‏תגרום לי להציל אותך.
‏ויקטור.
‏אליזבת.
‏ויקטור!
‏אך זה לא היה הסוף.
‏בחיפוש אחר החיים, יצרתי מוות.
‏נדמה שאני צריך לדבר שוב עם הצוות שלי.
‏אל תדאג.
‏הם יקשיבו לי.
‏לא, עצור! אל תפגע בו! אני כאן.
‏קח אותי.
‏קדימה, מפלצת.
‏הרוג את שנינו. אשש את סיפורו של הבורא שלך.
‏הבורא שלי... סיפר את סיפורו.
‏אז אני אספר לך את הסיפור שלי.
‏- חלק שני - סיפורו של היצור -
‏ויקטור!
‏קראתי בשמך והבנתי שאני לבד.
‏מה זה? ‏-תירה עליו!
‏תירה בו!
‏פגעת בו?
‏היי!
‏איפה הוא?
‏הפצעים שלי הגלידו.
‏אך היה לי קר, כה קר.
‏תוכלי להדליק אש? ‏-בסדר.
‏ואני אתקן את המכלאה ברגע שאוכל.
‏אתם בסדר? תפסתם אותו?
‏לא, חיפשנו בכל מקום. לא מצאנו את היצור.
‏אבל ירינו עליו פעמיים.
‏שביל הדם נגמר כקילומטר וחצי מכאן.
‏בסדר. היכנסו.
‏עקבנו אחריו במשך זמן מה, ‏ואז הוא נעלם כלא היה.
‏מה זה היה? דוב?
‏זה לא היה דוב ולא בן אדם. ‏מעולם לא ראיתי דבר כזה.
‏אז זאת הייתה רוח רפאים?
‏שום רוח רפאים. שפכנו דם. ‏הוא היה עשוי בשר ועצמות.
‏בוא. לכאן.
‏ספר לי עוד על מה שראית.
‏אנה מריה, קחי את סבך לאח.
‏תדאגי שיהיה לו נוח.
‏לכאן, סבא.
‏נכנסנו לעומק היער. לא מצאנו אותו.
‏אנחנו נמצא אותו.
‏זה ייקח זמן. ‏-כן.
‏אנה מריה, בואי.
‏בואי, מותק. עזרי לי בחוץ.
‏האיש הזקן ריגש אותי.
‏ועיניו העיוורות היו מלאות בחוכמה.
‏לאנשים האלה היה צליל.
‏הם נעזרו בו כדי לספר זה לזה
‏על רגשות ועל רעיונות.
‏הם קראו לזה "מילים".
‏שימי לב.
‏מה זה?
‏ילד.
‏ושוב. ‏-ילד.
‏טוב מאוד, ילדתי.
‏וזה?
‏עין.
‏ושוב. ‏-עין.
‏כן. כל הכבוד. כל הכבוד, ילדתי.
‏עין. ‏-וזה?
‏היד.
‏טוב מאוד. ‏-יד.
‏תן יד.
‏קשור חבל סביב הגדול ביותר, שם מאחור.
‏השתוקקתי להיות חלק מהמשפחה הזו.
‏נצטרך עוד חומרי בעירה לפני החורף.
‏נלך כמה פעמים.
‏להיות להם לעזר.
‏נצטרך גזעים גדולים יותר למבנה.
‏בסדר.
‏מה כבר אוכל לעשות למענם?
‏אנה מריה! אבא!
‏בואו! בואו וראו!
‏תראי, אנה מריה!
‏תראי, יש עוד! תראי!
‏מי היה יכול לעשות זאת?
‏רוח היער.
‏עלינו להודות לו.
‏תודה.
‏תגידי, "תודה, רוח היער".
‏תודה. תודה, רוח היער.
‏תודה.
‏בואי. תסתכלי פה.
‏תודה.
‏משם והלאה, הפכתי לשומר הבלתי הנראה שלהם.
‏רוח היער.
‏ומדי פעם, גם הם העניקו לי מתנות קטנות.
‏בגדים, לחם.
‏ולרגע,
‏לרגע קצר מאוד,
‏שרר שלום ביני לבין העולם.
‏קדימה.
‏פנימה. כן.
‏תדאגו לסגור את השער.
‏מי היה יכול לעשות את זה?
‏רוח היער, אה?
‏לקחתי את זה.
‏"ובסוף, הגבר הצעיר והגאוותן
‏"לא מצא שוב את ידו.
‏"היא הפכה לאבן, הונו נעלם,
‏"והוא איבד את גאוותו ואיבד את אדמתו."
‏טוב מאוד, יקירתי.
‏הקראת את זה היטב. עכשיו, נסי את זה.
‏זאבים.
‏רעיון,
‏תחושה התבהרה לי.
‏הצייד לא שנא את הזאב.
‏הזאב לא שנא את הכבשים.
‏אך היה נדמה שהאלימות ביניהם בלתי נמנעת.
‏"אולי", חשבתי, "כך מתנהל העולם".
‏הוא יצוד אותך ויהרוג אותך,
‏רק מפאת היותך מי שאתה.
‏נמכור את הכבשים עד סוף החודש, אבא.
‏ואז אקח אותך, את אלמה ואת אנה מריה לעיירה.
‏ניכנס להרים,
‏נצוד את הזאבים ונחזור בסוף החורף.
‏אני מתפלל כאן לבדי מדי חורף, ‏והשנה לא תהיה אחרת.
‏בבקשה, אבא, תקשיב להיגיון.
‏אתם תעשו כנדרש מכם, וכך גם אני.
‏תיש זקן ועקשן.
‏נשארנו רק אתה ואני, רוח.
‏רק אתה ואני.
‏והגיתי בדמיוני דרכים רבות
‏שבהן אציג את עצמי בפני האיש הזקן.
‏האם הוא יפחד ממני?
‏יקבל את פניי?
‏יגרש אותי?
‏מי שם?
‏בצעד בודד, נכנסתי לעולם אחר.
‏עולם שראיתי עד כה רק מרחוק.
‏בבקשה, מי זה?
‏ענה לי.
‏אמור לי.
‏מדוע אתה כאן?
‏מסעות.
‏ברוך הבא, נוסע יקר.
‏אל תחשוב שאני כפוי טובה לנוכח חברתך ‏אם אבקש ממך להביא כיסא.
‏אני מתקשה להיות מארח טוב.
‏כן.
‏חוש הראייה שלי כשל.
‏אך יש לחם וברנדי על השולחן.
‏התכבד, בבקשה.
‏ברנדי?
‏השפה שלך.
‏אתה מתקשה לדבר אותה.
‏אתה לא מהאזור הזה?
‏אתה מפחד?
‏אין צורך.
‏ממה אתה מפחד?
‏מהכול.
‏ה...
‏הידיים שלך קפואות,
‏ופגעו בך, נכון?
‏פגעו?
‏כן. על ידיך ועל פניך יש צלקות,
‏ואתה לובש מדים.
‏נפצעת בקרב?
‏הסתתרת...
‏בגלגלי השיניים של הטחנה, לא כן?
‏כן. רוח היער.
‏כן.
‏אין ביכולתי לשפוט את הבעת פניך,
‏אך יש משהו בקולך
‏שמשכנע אותי שניחנת ברצון טוב ובאדיבות.
‏אדיבות?
‏הישאר איתי.
‏חלוק איתי את האוכל שלי ואת האש.
‏אני אשמח לחלוק איתך את המעט שיש לי,
‏וחברתך תסייע לי מאוד.
‏ותוכל להקריא לי.
‏להקריא?
‏הפוך את המקום הזה לביתך, ואותי לחבר.
‏חבר.
‏חברים.
‏ואז קראתי את הסיפור הראשון שלי,
‏וזה היה הסיפור הראשון.
‏קראתי על גבר ששמו אדם ועל אישה ששמה חווה,
‏על שהותם בגן הראשון.
‏קראתי על עלייתן של ערים יריבות
‏ועל קריסתו של מגדל
‏ועל זעמו של אל.
‏וקראתי על בני אדם שנלחמו בדרקונים
‏ועל בני אדם שאיבדו הכול.
‏והזמן חלף
‏ונשר יחד עם עלי השלכת.
‏מעולם לא ראית את השלג, ידידי היקר?
‏הוא גורם לעולם להיות נקי... וחדש.
‏"שמי אוזימנדיאס, מלך המלכים.
‏"שור, האדיר, בפועלי וגור!
‏"כלום לא נותר עוד.
‏"סביב שריד הענק, ‏חרב ורחב מידות לאין שיעור
‏"מישור החול פרוש אל המרחק"
‏"שמי אוזימנדיאס..."
‏יש עוד ספרים חוץ מזה בעולם?
‏עוד כמה, אני בטוח.
‏לא כאן.
‏הספר האחרון משמאל. קח אותו.
‏לא הגענו אליו.
‏"גן העדן האבוד", מילטון.
‏לאדם יש שאלות עבור האל.
‏אפילו לאל יש שאלות.
‏אני חושב שהוא רצה תשובות, ‏ולכן הוא שלח אלינו את בנו.
‏המוות כנראה סקרן אותו.
‏הסבל.
‏אני רוצה לדעת מי אני.
‏מאין באתי?
‏האל לקח את הזיכרון שלך, ‏בדיוק כפי שאני מייחל שהוא ייקח את זיכרוני.
‏לפני שנים רבות, לקחתי חיי אדם,
‏של אדם טוב,
‏ואני מכפר על כך מאז.
‏לסלוח.
‏לשכוח.
‏מבחן התבונה האמיתי.
‏לדעת שנעשה לך נזק,
‏לדעת מי עשה לך נזק,
‏ולבחור לתת לדבר להתפוגג.
‏אך אינני יכול לשכוח את מה שאינני זוכר.
‏אתה לא זוכר דבר?
‏בחלומותיי...
‏אני... רואה זיכרונות.
‏אנשים שונים.
‏כולם... חתיכות.
‏אני...
‏אני זוכר אש ומים.
‏וחול תחת כפות רגליי.
‏ומילה.
‏מילה אחת.
‏מהי?
‏ויקטור.
‏לך אליה.
‏אל המילה.
‏ואז גיליתי אותה.
‏את האמת המזוויעה.
‏הבנתי שאני לא כלום.
‏עלוב חיים.
‏כתם.
‏אפילו לא שותף לטבע האדם.
‏הכאב הזה אחז בדעתי.
‏הוא מעולם לא הרפה.
‏ואז ראיתי אותו.
‏את שמך.
‏"ויקטור פרנקנשטיין."
‏והיכן אוכל למצוא אותך.
‏לא!
‏חזרת.
‏גיליתי מה אני.
‏ממה אני עשוי.
‏אני... פרי בית מטבחיים.
‏אוסף הריסות...
‏שהורכב מפסולת ומגוויות שהושלכו.
‏מפלצת.
‏אני יודע מה אתה.
‏אדם טוב.
‏ו... אתה חבר שלי.
‏חבר?
‏חבר.
‏מהו היצור הזה?
‏זה היצור מהיער?
‏מה עשית לו?
‏אל תזוז.
‏מהר! לטעון מחדש! הרוג אותו!
‏שוב הייתה דממה,
‏ואז... חיים חסרי רחמים.
‏כמה זמן נמשך המוות שלי?
‏אינני יודע.
‏אך ראיתי את פציעותיי מתרפאות.
‏אוויר החורף הקר צרב את ריאותיי.
‏הרגשתי בודד מתמיד,
‏משום שעבור כל אדם, ‏יש רק מזור אחד לכל הכאב,
‏המוות, וגם את המתנה הזו סירבת להעניק לי.
‏התעוררה בי קנאה
‏והחלטתי לדרוש ממך מעשה חסד אחד.
‏הבורא שלי.
‏הייתי מעוניין לדרוש... בת זוג.
‏אני צריך שתקום.
‏כן, בוודאי.
‏החתונה תתחיל בקרוב, ואני רוצה שתהיה לצידי.
‏קשה להאמין,
‏אלמלא טוב הלב שלך.
‏דיברתי עם כמה אורחים לגבי החקירה.
‏לגבי הפיצוץ.
‏רובם מקבלים את המקרה כמה שהוא היה.
‏ומה הוא היה, ויליאם?
‏נחלת העבר, ויקטור.
‏תאונה איומה.
‏בכוונתי למכור את האחוזה.
‏רק אנחנו נותרנו זה לזה.
‏זרקו את עלי הכותרת לכל מקום.
‏זרקו אותם לכל מקום.
‏עלו למעלה והמשיכו לעשות זאת.
‏אני יודע שזה מזל רע, ‏לראות את הכלה לפני הטקס.
‏רק עבור החתן.
‏כן, זה נכון. לא עבורי.
‏שלום, אליזבת.
‏חשתי חרטה רק לעיתים נדירות, ‏וכעת אינני חש רגשות אחרים. אני...
‏קדחת השתלטה עליי במשך זמן רב, אך היא חלפה,
‏וכעת אני רואה אותך כפי שמתבקש ממני.
‏אם זה שווה משהו, אני מאחל לך ולאחי הקטן,
‏שאני אוהב יותר מהחיים עצמם, את הטוב ביותר.
‏ייתכן שאתה רוצה להאמין בכך.
‏ואני חרדה לשמוע זאת.
‏ביום כלולותיי, אני מבקשת ממך רק חסד אחד.
‏די לשקרים.
‏אני רוצה לומר לך... ‏-צא מחדרי עכשיו.
‏אליזבת. ‏-צא!
‏הגח מהצללים,
‏אם אתה כאן.
‏באת להודות לי?
‏שרדת, והיית תבוני מספיק כדי למצוא אותי.
‏יצרתי אותך היטב.
‏אני צריך שתיצור לי בת זוג.
‏אחת כמוני.
‏בת זוג?
‏אני מבין.
‏עוד מפלצת.
‏כן.
‏נוכל להיות מפלצות יחד.
‏מצאתי שפיות במחיר כה גבוה,
‏והגעתך לכאן... היא הטירוף שקורא לי לשוב.
‏אני לא יכול למות.
‏ואני לא יכול לחיות...
‏לבדי.
‏כשיצרתי אותך, יצרתי משהו נורא באמת.
‏לא משהו.
‏מישהו.
‏יצרת מישהו.
‏אותי.
‏למרות היותי חידה, בורא, אני חושב.
‏אני מרגיש.
‏יש לי עתירה אחת ויחידה...
‏צור אחת כמוני.
‏ואז מה?
‏רבייה.
‏התרבות.
‏בית?
‏קבר?
‏מוות שמוליד מוות שמוליד מוות.
‏גזע של שדים שיכסה את פני הארץ.
‏נלוזות שתנציח את עצמה.
‏אני נלוז בעיניך, אך בעיניי, אני פשוט קיים.
‏הסתלק!
‏לעולם לא אצור עוד יצור כמוך, רשע ומעוות.
‏אז העיקר הוא עדיין רצונך, ויקטור.
‏הרצון הנורא הזה שהוליד אותי ‏גוזר כעת את דיני?
‏הנס הוא לא יכולתי לדבר, ‏אלא שאתה תקשיב אי פעם בחייך!
‏אם אין בכוונתך להעניק לי אהבה, ‏אז אני אתנחם בזעם.
‏ולזעם שלי אין קץ.
‏זוזו הצידה.
‏ויקטור.
‏מה קורה?
‏אתה...
‏זה אתה.
‏אליזבת, התרחקי ממנו!
‏לא!
‏הוא תקף אותה!
‏קח אותי איתך.
‏אלוהים!
‏לא, תן לי... אני יכול להציל אותך.
‏אני יכול להציל אותך.
‏ממה?
‏ממך?
‏אני מפחד ממך, ויקטור.
‏לא...
‏תמיד פחדתי ממך.
‏מכל טיפת טירוף והרס.
‏אותה התלקחות שכילתה את הכול.
‏הכול הגיע ממך.
‏אתה המפלצת.
‏מקומי מעולם לא היה בעולם הזה.
‏חיפשתי משהו והשתוקקתי למשהו ‏שלא הצלחתי לנקוב בשמו.
‏אך מצאתי אותו בך.
‏ללכת לאיבוד ולהימצא,
‏זו תוחלת החיים של האהבה.
‏ובזכות הקוצר שלה,
‏בזכות הטרגדיה שלה...
‏הדבר הזה הפך נצחי.
‏עדיף כך... להתפוגג
‏כאשר עיניך מביטות בי.
‏היא איננה, ואני משתוקק ללכת בעקבותיה.
‏נתת לי חיים לא רצויים.
‏אני משיב לך אותם.
‏חשבת שאני מפלצת.
‏כעת, אשיב לך באותו מטבע.
‏הרוג אותי! הרוג אותי עכשיו, עשה זאת!
‏אני אגרום לך לדמם.
‏אני אעורר בך ענווה.
‏אתה אומנם הבורא שלי,
‏אך מעתה והלאה, אני אהיה אדונך.
‏צדת אותי מעבר ליערות,
‏מעבר להרים,
‏מעבר לאופק הקפוא,
‏עד שלא נותר דבר.
‏רק אתה... ואני.
‏אני זקוק לתחמושת.
‏חדד את זה.
‏שלוש פחיות של חלב מרוכז, עצי הסקה.
‏ושישה מקלות דינמיט.
‏שישה?
‏מה אתה צד?
‏טרף גדול.
‏לא!
‏ויקטור.
‏אתה מקשיב רק כשאני מכאיב לך.
‏זה. תלית את אמונך בזה.
‏אתה חושב שזה ישים קץ לקיומי.
‏אז תדליק אותו ותקווה שזה יקרה, ‏אך אם זה לא יקרה,
‏אני ארדוף אחריך שוב.
‏הדלק אותו!
‏עכשיו... רוץ.
‏אם כך, היית מוטל שם, שבור וזנוח.
‏ואני...
‏שוב חי.
‏יכולתי להרגיש את בשרי הצרוב מתגבש מחדש.
‏את פצפוצי העצמות שלי שחזרו למקומן.
‏הלחשוש של הדם שלי שזרם בליבי שלא ידע מנוח.
‏וכאשר לא מצאתי רחמים פעם נוספת,
‏הייתה לי רק דרך אחת.
‏וכך הגענו עד הלום.
‏מותשים וגמורים.
‏לא נותר בנו דבר לתת או לקחת.
‏הדם מחוץ לאוהל...
‏הוא שייך לי.
‏כולו שלי.
‏אני אדמם.
‏אדאב.
‏אסבול.
‏אתה מבין, זה לא ייגמר לעולם.
‏אני מצטער.
‏אני אכול חרטה.
‏וכעת אני רואה את חיי כפי שהם היו.
‏אתה תמות עכשיו, בורא.
‏תתפוגג.
‏הכול ייראה כמו רגע קצר.
‏לידתי. היגון שלי.
‏האובדן שלך.
‏אני לא איענש,
‏ולא אזכה לישועה.
‏התקווה שהייתה לי,
‏הזעם...
‏הכול חסר משמעות.
‏הגאות שהביאה אותי לכאן ‏מתקרבת כעת כדי לקחת אותך.
‏והיא משאירה אותי נטוש.
‏סלח לי.
‏בני.
‏ואם ליבך יתיר לך, ‏סלח לעצמך והרשה לעצמך להתקיים.
‏אם אין ביכולתך למות, אז שקול זאת, בני.
‏כל עוד אתה חי,
‏מה נותר לך לעשות אם לא לחיות?
‏לחיות.
‏אמור את שמי.
‏אבי נתן לי את השם הזה,
‏ולא הייתה לו משמעות.
‏כעת אני מבקש שתחזיר לי אותו...
‏פעם אחת אחרונה.
‏כפי שאמרת אותו בהתחלה.
‏כשהוא היה הדבר המשמעותי מכול עבורך.
‏ויקטור.
‏אני סולח לך.
‏תנוח כעת, אבי.
‏אולי עכשיו...
‏שנינו נוכל להיות אנושיים.
‏הורידו נשק.
‏הורידו נשק! ‏-אני אחראי לצוות שלי.
‏הוא רשאי ללכת.
‏השתחררנו!
‏רב חובל...
‏מה הפקודות שלך?
‏אל המפרשים.
‏הסתובבו.
‏אתה רוצה לומר לצוות?
‏רבותיי!
‏אנו מפליגים הביתה!
‏מפליגים הביתה!
‏- "וכך יישבר הלב, ‏אך בשיברונו ימשיך להתקיים." -לורד ביירון -
‏על פי הספר
‏ "פרנקנשטיין, או פרומתאוס המודרני" ‏מאת מרי שלי
‏- פרנקנשטיין -
‏תרגום כתוביות: דניאלה מגדל