PRELUDIUM
LENGST NORD, 1857
Kaptein!
Kan vi snakke sammen?
Vi må bryte gjennom isen.
Mennene er sultne og slitne.
Vi kan ikke holde denne farten uten konsekvenser.
Hør etter, menn!
Jo mer vi utsetter arbeidet, jo fastere grep får isen.
Arbeidet fortsetter.
Roter hver gruppe.
Med all respekt...
Mennene trenger garantier.
Garantier?
Ja. At vi drar tilbake til St. Petersburg så snart vi har frigjort skipet.
De tror ikke vi blir sjødyktige lenge, og vil vite...
Hør etter!
Det er verken opp til dere eller denne styrmannen å mene noe.
Vi har påtatt oss et oppdrag, og skal fullføre det.
Vi skal nå Nordpolen.
Er det forstått?
En eksplosjon, kaptein.
Rundt tre kilometer unna.
Hent mennene.
Sledehundene er uskadde.
Så hvor kommer alt blodet fra?
Her borte, kaptein!
En såret mann. Han har mistet mye blod.
Skade i skulderen og benet er brukket.
Bjørneangrep?
Det tror jeg ikke.
Larsen, hjelp meg med støvelen.
Et kunstig ben.
Legg ham på båren.
Tilbake til skipet! Nå!
Larsen, den skapningen kommer.
Gjør klar til skyting!
På min kommando.
Sikt!
Skyt!
Neste gruppe!
Skyt!
Alle til skipet!
Hvor er mannen vi tok om bord?
Hvor?
Hva er den skapningen? Hva vil den?
Bring ham til meg!
Larsen, hent muskedunderen!
Victor.
Victor!
Jeg drepte den.
Den lever fortsatt!
Leideren!
Trekk opp leideren!
Bring ham til meg!
Hvor mange flere skudd?
Ett, men jeg kan ikke drepe.
Jeg vet det.
Sikter ikke på ham.
Opium mot smerten. Drikk.
Hvor er jeg?
Det kongelige danske skip Horisont.
Jeg er kaptein Anderson. Doktor Udsen.
Hvor mange av dine menn drepte den?
Seks.
Den kommer tilbake og dreper mange flere.
Alle, om nødvendig, med mindre dere gir meg til den.
Nei. Den er borte.
Den sank ned i isvannet. Den er død.
Nei, det er den ikke!
Den kan ikke dø.
Jeg har prøvd å ødelegge den.
Enten dere tror meg eller ei,
kommer den tilbake... etter meg.
Og når den gjør det,
må dere love at dere setter meg ut på isen
og lar den ta meg.
Vær så snill.
Hva slags skapning er det?
Hvilken djevel skapte ham?
Jeg.
Jeg skapte ham.
Jeg hadde besluttet at minnet om min ondskap skulle dø med meg.
Den er klar.
Noe av det jeg skal fortelle, er fakta.
Noe ikke, men alt er sant.
Jeg heter Victor.
Victor Frankenstein.
Det var min far som ga meg det navnet.
Vet du hva det betyr?
Ja, det tror jeg. Erobrer.
En som vinner alt.
Ja. Det begynte med ham.
Min far.
Og min mor.
Victor!
DEL I VICTORS FORTELLING
Victor!
Kom ned. Din far kommer.
Jeg er her, mor.
Jeg er her.
Min far var baron og fremstående kirurg.
Han giftet seg med min mor av praktiske årsaker,
da medgiften var anselig og stamtavlen adelig.
Det ga min far midler til å opprettholde sin rang og familiegodset.
Han var fraværende fra våre liv,
men når han kom hjem, sto hele husholdningen på pinne.
Claire, kjære.
Resten av tiden...
Victor.
Far.
Resten av tiden var mor min.
Nei, sett det her.
Saltet i kjøttet beriker både ditt
og barnets blod.
Du spiser jo for to.
Spis.
Det er næringsrikt.
Skytsengel,
gode følgesvenn.
Bli ved min side og forlat meg ikke.
Gi meg ly under din kappe og...
Jeg hørte dem krangle intenst gjennom veggen
om penger, eiendommen... og meg.
Stemmene deres fylte meg med frykt.
Mannen avskydde oss begge.
Vårt ravnsvarte hår og våre dype, mørke øyne.
Selv vår stille, til tider nervøse natur,
virket å irritere ham meget.
Skriv ned så nøyaktig du kan den gamle kategoriseringen
av væskene i menneskekroppen.
Blod, sort galle, gul galle og flegma.
Gjennomsnittlig vekt på en manns hjerte?
Mellom 255 og 312 gram, far.
Gjennomsnittlig vekt på en kvinnes hjerte?
Mellom 227 og 283 gram.
Hvorfor det, tror du?
Forskjellig masse i kvinnehjertet?
Følelsesdybde?
Tendens til melankoli?
Masse. Blodvolum, far. Muskelutskylling.
Nettopp. Det finnes ikke noe åndelig innhold i vevet,
og ingen følelser i en muskel.
Beskriv nå hovedfunksjonen til trikuspidalklaffen, takk.
Jeg husker ikke, far, men jeg kommer nok på det.
Det gjør du nok.
Elfenben blør ikke, Victor,
men det gjør kjødet.
Hver gang du prøver å huske et faktum, kan pasienten dø.
Forstår du det?
Hovedfunksjonen til trikuspidalklaffen
er å hindre tilbakestrømming av blod inn i vena cava.
Nei, ikke hendene dine mer.
De er nå instrumenter for ditt håndverk og din vilje,
og vi må ta vare på dem.
Men ansiktet ditt er forfengelighet.
Du bærer mitt navn, Victor, og med det mitt omdømme.
Jeg ber deg huske det.
Jeg føler at du har noe veldig bra.
Tre...
To...
Én...
Det er umulig.
Jeg stokker.
Mor?
Far!
Far. Det er mor.
Jeg trenger varmt vann og rent sengetøy. Mye. Nå.
Skal bli.
- Nei, Victor! - Mor?
Far!
Redd henne. Vær så snill!
Min mor, som hadde blitt en del av meg,
hun jeg trodde aldri ville bli borte,
hun som var livet... var nå døden.
Øynene slukket
og smilet overlatt til den kalde jorden.
Gå!
Gå, alle sammen!
En del av universet hadde blitt uthult,
og himmelhvelvingen var nå permanent mørk.
Dekk øynene.
Ikke se før jeg sier ifra.
Nå.
William ble full av solskinn og smil.
Han hadde en roligere og mildere natur, klart favorisert av min far.
Takk, far.
Bare hyggelig, gutten min.
Han var brisen, jeg var stormskyen.
Han var latter, jeg var bekymring.
Ta tømmene.
Se på meg, far.
Det var noe mer.
Det vil si, noe manglet.
Min mor hadde dødd
i hendene på den tidens mest fremstående lege:
min far.
Og en tanke begynte å spire i hodet mitt.
Definer sirkulasjonssystemet.
Uavvendelig, unngåelig...
...som uttalt i De Motu Cordis.
...helt til den ble sannhet.
Far?
Du lot henne dø, ikke sant?
Jeg gjorde alt i min makt for å redde henne. Det må du vite.
Så du mislyktes.
Ingen kan overvinne døden.
Jeg skal. Jeg skal overvinne den.
Alt du vet, skal jeg vite. Og mer.
Jeg tror vi har gjort nok for i dag.
Jeg ble gjenfødt den natten.
Jeg fikk en visjon.
Jeg så for første gang...
...den mørke engel.
Og den ga meg et løfte.
Jeg skulle få kommando over livets og dødens makt.
Jeg skulle bli en like dyktig kirurg som min far var.
Jeg skulle overgå ham i ambisjoner og innflytelse.
Skytsengel...
Visjonen var så klar.
Klarere enn noe jeg hadde sett i våken tilstand eller i drømmer.
Men hvordan?
Min undergang gikk fort.
To opprør og en brann på min mors plantasjer
skrumpet inn familieformuen.
Vi beholdt huset, men mistet alt annet.
William dro til én side av familien i Wien,
og jeg til London, så Edinburgh.
Og der prøvde jeg i flere tiår å...
...utvide akademias trange grenser.
Livet.
Dette... er livet, mine herrer.
MEDISINSK FAKULTET DISIPLINÆRHØRING - 1855
Vi blir født.
Og ikke før vi har reist oss, faller vi.
Død.
Og i den lille tiden mellom utspring og fall,
vår ringe lille sfære.
Fødselen er ikke i våre hender.
Er den vel?
Unnfangelse, den gnisten, levendegjøringen av tanke og sjel.
Den er i Guds hender.
Gud.
Men døden.
Der ligger utfordringen.
Det bør være vår interesse.
Det burde.
Hvem er vi til å gjøre det? Vi er vel ikke guder?
Men hvis vi skal oppføre oss like ubeskjedent som guder,
må vi i det minste levere mirakler.
Er dere ikke enige?
Tenne en guddommelig gnist i disse unge studentenes hoder.
Lære dem trass istedenfor lydighet.
Vise at mennesket kan følge naturen til dens gjemmesteder og stoppe døden.
Ikke sakke den, men stanse den fullstendig!
Stille!
Hvordan tenker du å undervise det som er umulig?
Kroppen: et sammensatt objekt.
En ekspeditør, levert sekunder etter utånding.
Hjernen blottet, funksjonell,
med intakte spinal- og vagusnerver.
Dere kan se de hårfine arrene.
Ingen grove sting nødvendige med egen teknikk.
Dere ser at armen
kommer fra en annen, nemlig en snekker.
Både muskler, sener og nerver er forbundet nå.
Kroppens spastiske bevegelser
forårsaket av elektrisitet er ikke nytt.
Men strømmen av energi gjennom kroppen
følger et helt annet begrep,
et østlig et kalt qi.
Det følger den vitale strømmen av energi både inni og utenpå.
Jeg bruker nåler på seks...
Stille! Sitt ned!
Dette er en høring, doktor, ikke et tivolinummer.
Du hjelper ikke saken din, Victor.
Dette galvaniske fanteriet holder ikke.
Fanteri.
Fanteri?
Er De sikker?
Det er ikke fanteri. Det er en beslutning.
Motorisk koordinasjon mellom øyet til én død mann og armen til en annen,
inngytt med en ny vilje og grunnleggende forståelse.
Forståelse i en hjerne som alt er død?
Utløs nå.
Vær så snill.
"Vær så snill" hjelper.
Slå det av straks, din sjarlatan.
Dette er fremtiden. Dette er mulig.
Hvorfor ikke studere det? Kvantifisere det?
Dette er syndig, en vederstyggelighet. Uanstendig!
Gud gir liv og Gud tar det, Victor.
Kanskje Gud er udugelig!
Og kanskje vi må rette opp hans feil!
La ikke disse gamle toskene stilne deres stemmer!
Svarene kommer kun når de lokkes av ulydighet,
fri for frykt og feige dogmer!
Professor Krempe.
Baron Frankenstein, mitt navn er Heinrich Harlander,
og jeg har med meg et introduksjonsbrev
fra Deres bror William.
Fra min bror?
Jeg ba innstendig om å få møte Dem.
Det tar bare et minutt av Deres tid.
- Vær så god. - Ja vel.
Så William kommer på besøk?
Ja, om noen dager.
Han vil introdusere Dem for sin forlovede. Faktisk min niese.
Elizabeth Harlander, en svært hyggelig ung dame,
rett fra klosterlivet.
Fotografiene er mine.
William har lykkes temmelig godt i finansverdenen.
Han skaper seg sitt eget navn.
Ha! Sitt eget navn?
Jeg er redd vi begge deler det navnet, enten vi liker det eller ikke.
Jeg leste artikkelen Deres.
Tror De virkelig De klarer det?
Sette sammen en mann?
En helt ny kropp? Og gi den liv?
De så det jo i dag.
Det jeg så, var egentlig en korsfestelse.
Det var ute med Dem før De ytret et ord.
Men jeg viste dem det.
Hva da?
Sannheten.
De har glemt det innen middagstid.
Ja da. Men hva syntes De?
Jeg syntes det var genialt.
Ja. Det vet jeg.
Men De er som et barn, så oppskjørtet,
klamrer Dem til Deres nye kjæledyr så det nesten kveles.
Derfor bekymrer jeg meg.
Kan De kontrollere ilden, Prometeus?
Eller brenner De hendene Deres før den overleveres?
Nettopp.
Ikke for å være uhøflig, men dagen min har vært lang,
og jeg egner meg slett ikke i selskapet til fremmede.
Så hvis det ikke var mer...
Men det er mye mer.
Jeg har innkvartert meg i Edinburgh.
Om tre dager skal vi møte William og Elizabeth.
Og den kvelden skal jeg endre Deres skjebne.
Jeg skal vise Dem noe enestående.
- Så snilt. - Takk. Vær så god.
Ferskenen. Snu den.
Du bet i den igjen.
Du spiser ferskenene.
Dette er et memento mori.
Ferskenen er symbolet på liv og ungdom, og du biter i den?
- Jeg var sulten, Kiki. - Ikke kall meg det.
Baron Victor Frankenstein.
Du kan gå.
Tilgi meg.
Velkommen.
Herr Harlander.
Fotografi er en ung kunst.
Farvel, Kiki.
Allerede en lidenskap.
Tok De med papirene?
Takk.
- De er enestående. - Takk.
De bruker nervesystemet til å levere energistøtet.
Stemmer ikke det?
Riktig.
Og derfor er bæreevnen til livskraften De benytter
svært kort, avtar og forsvinner.
Hvordan det?
På forelesningen avsluttet De demonstrasjonen av stolthet.
Men det var fordi den galvaniske livskraften
allerede avtok, ikke sant?
Er De selv kirurg?
En gang i tiden. Militærkirurg.
Ikke en særlig dyktig en.
Men det lot meg legge grunnlaget til min formue.
Jeg eier noen ammunisjonsfabrikker.
- En våpenhandler. - En realist.
Kjenner De til Evelyn-tabellene?
Selvsagt. Ervervet av sir John Evelyn.
Fire planker, grundig dissekering,
noen av de eldste i Europa, viser nervene,
årene og arteriene i kadavre.
Ja. Men det finnes en femte.
Den mest fengslende.
Utsøkt, ikke sant?
Kjød gjengitt på treverk.
Kadaveret ligger på planken, skrelles av lag for lag,
og det gjenværende vevet lakkeres med harpiks på treet.
- Det viser lymfesystemet. - Ja.
Muslimske leger kalte det det hemmelige sirkulasjonssystemet.
Det transporterer knapt tre liter væske, men er et omfattende nettverk.
- Det er fantastisk. - Ja.
For oss, for Dem, er den viktige varianten her.
Den niende konfigurasjon. En svært skjør,
nesten eterisk struktur som omgir hjertet.
Den kan distribuere, men også lagre energi.
Ja, om De kan nå den uten å ødelegge
- det omgivende vevet... - Ikke gjennom forsiden.
Baksiden, ryggraden, brystbuen.
Selvsagt.
Strøm av energi, arrdannelse og fornyelse hinsides all forestillingsevne.
Evig liv.
Jeg skal finansiere Deres kall med ubegrensede ressurser.
Og til gjengjeld?
Intet behov for taktløshet.
Vi søker sannhet og transcendens. Vi er åndsfrender.
Jeg kan med tiden be Dem om en tjeneste,
men det er mest privilegiet med å bevare prosessen for fremtiden.
Jeg jobber alene.
Jeg er svært stille.
William Frankenstein og Deres niese, herr Harlander.
Jeg skal vurdere det.
Jeg vurderer det.
Baron.
Ikke lat som De er fornuftig nå. Det hadde vært så synd.
Victor.
William!
- Victor. - Se på deg.
Som du har vokst.
Ikke av egen fortjeneste.
La meg introdusere min fremtidige hustru.
Lady Elizabeth Harlander.
En fornøyelse.
Kan ikke se jeg ble sjokkert da du ble utvist,
men måten og ondskapen
var sikkert utilbørlig.
Nei, det var tilbørlig.
Jeg fortjente det.
Jeg gjorde et poeng av å fortjene det, ikke sant?
Det var litt av en sorti.
Hvorfor provosere dem?
Hvorfor ikke bare fortsette uten å tiltrekke oppmerksomhet slik?
Så ufarlig, selv etter dine standarder.
Du høres nesten ut som far.
Vår far var en svært taktfull mann.
Han var presis, diskré og tilmålt.
Jeg, på den annen side, forstår ikke hvorfor beskjedenhet anses som en dyd.
Victor har alltid ønsket oppmerksomhet.
Selv som barn døyvet jeg hans stemme ved å tie.
Kanskje for mye og for mange ganger, ikke sant, Victor?
Hvis liv kan gjenskapes,
ikke bare som simulering,
men som en guddommelig handling på fysiske og kjemiske måter, hvorfor hviske?
Ler De?
- Morer De Dem? - Det må jeg gjøre.
Er ikke ideene mine klare?
De uttrykker dem sannelig høyt nok.
Er de ikke verdt det?
Jeg tror ikke ideer er verdt noe i seg selv.
Forklar.
Ta krigen, for eksempel.
William, sigar og konjakk på kontoret?
De har sikkert hørt min niese utrede saken før.
Ha oss unnskyldt.
Bare fortsett. Ideer.
Ære, fedreland, mot.
Det er vel verdige og opphøyde ideer i seg selv,
er De ikke enig?
Men likevel dør menn for dem.
På en svært lite opphøyd måte,
på trynet i gjørme, mens de kveles av blod
og skriker i smerte.
Menn som var noens fedre, brødre eller sønner.
Menn som ble matet, vasket og pleid
og formanet inn i verden av sine mødre,
bare for å falle på en slagmark
lang unna dem som utløser tragediene.
De mennene blir hjemme, uberørt av blod eller bajonetter,
deres hud ugjennomtrengt, deres tepper varme og rene.
Slike ting skjer når ideer utføres av tosker.
Og De mener jeg er en tosk?
Løp til konjakken og sigarene.
Guttene venter.
Hvor ofte tror en mann han har møtt en engel eller en djevel,
men finner så ut at det bare er en illusjon.
Sjakkpartiet vi spiller,
spiller vi bare mot oss selv.
Hjelp ham.
Hjelp ham!
Her. Drikk litt.
Best De blir med meg.
Ingenting.
Utkikksmannen så ham.
Han sirklet rundt skipet. I tåken.
Vi så ham alle drukne.
Kaptein.
Mennene er livredde.
De mener mannen bør overgis til isen
og få det overstått.
Han er under min beskyttelse...
...og under beskyttelse av kronen!
Et par uker senere red jeg med William og Harlander
til en innsjø nær Vaduz over kanalen.
Tårnet ble bygget som et vannfiltreringsanlegg for åkrene.
Offentlig arbeid, så forlatt ved starten på krigen.
Ikke denne krigen. Den før.
Eller den før det. Jeg husker ikke helt.
Det øyeblikk jeg så det,
tårnet,
følte jeg skjebnen kalle på meg.
Strukturen er så å si intakt.
Og det går en sjakt fra toppen og helt ned.
Jeg kan ta hånd om eiendelene Deres.
Vi frakter dem fra Edinburgh.
Alt De trenger eller ønsker, skal De få.
- Hva som helst? - Hva som helst.
Jeg har sikret meg Williams tjenester for hele prosjektet.
Jeg trenger en celle.
- Og et kjølekammer nær laben. - William.
Det er to pumpereservoarer ved foten av tårnet.
Vi bygger dem om.
Vi må overhale dampmaskinene.
Vi trenger nok drivstoff til dem.
Der og der, fire høykapasitetsbatterier
med positiv og negativ polaritet,
samt et lynavledersystem av rent sølv som kan skyves ned i laben.
Ja. Mine leverandører kan tilvirke alt utstyr De måtte trenge.
Da antar jeg vi har en forståelse?
En avtale er inngått.
Jævel!
Nei. Ikke denne.
Gap opp.
Du er heldig som blir hengt. Du ville dødd innen et år.
Herr Harlander lovet meg tilgang til de optimale.
Det kan han ha gjort, Deres Nåde,
men som De vet,
lønner ikke forbrytelser seg.
Alle her er vrak.
Beklager det.
Det er en sterk rygg. Han duger.
Kom tilbake senere.
Skriftemål?
Jeg ble nysgjerrig.
Hva kunne et så delikat og fromt vesen skrifte om?
Heldigvis oppsto en mulighet,
og jeg...
Jeg var i ferd med å finne det ut.
Velsign meg, fader, jeg har syndet.
Hvor lenge siden Deres siste skriftemål?
Knapt en uke, fader. Jeg var i kloster.
En uke?
Har De syndet så snart?
Ja.
Tenkt, ikke begått.
- En mann? - Ja.
Min forlovedes bror.
Lyst?
Hat.
Hat...
- Hat? - Mannen er avskyelig. Grotesk.
Harde ord.
Temmelig strengt, synes De ikke?
Med all respekt, De kjenner ikke denne mannen.
Han prøver å kontrollere og manipulere alt og alle rundt seg.
Som enhver tyrann gleder han seg over å spille offer.
Hans eneste fordel er
at han er mer primitiv enn han tror.
Primitiv?
Forklar deg, mitt barn.
For det første er han lett å se.
Man ser ham selv på en travel gate på et torgdag.
Hvor snart så De meg?
Lenge før De så meg, det kan jeg iallfall si.
Har De spist middag?
Jeg er ikke så sulten, baron. Takk.
Jeg er skrubbsulten.
- Takk, min gode mann. - Takk.
Hvilke bøker har De kjøpt? Får jeg lov?
Gjett.
- Gjette? - Helst.
Nå vel.
En romanse
utspilt i Middelhavssolen med silke og kjærlighetens intriger.
Fornærmende, men ikke overraskende.
Virkelig?
Insekter?
Min interesse for vitenskap gjelder de minste ting.
Bevegelse til naturen, kanskje til Guds rytmer.
Jeg har alltid søkt etter noe renere og mer forunderlig.
Var det det De søkte i klosteret?
På en måte.
Var det verdt det?
Er noe det?
La meg, søster.
Dette virker ikke passende.
Er noe det?
Nå vel.
Latter!
Og for aller første gang
ble jeg mer interessert i livet
og noe mindre interessert i...
Døden.
Hovedstangen har et raskt boltesystem.
Brukte De en legering?
Kobber og sink.
Dette holder rett og slett ikke. Start på nytt.
Rent sølv er en perfekt leder.
Du må bli værende, William.
Jeg stoler mer på deg enn noen.
Bare noen få dager til.
De tar den ikke.
Vakker.
Skal vi fange eller slippe den?
Fang den.
Nå har vi noe til felles.
En fange.
Som lovet tok William ansvar for laboratoriets bygging og behov.
Kan dere fikse det der borte?
Hjelp til.
Han fulgte mine anvisninger til punkt og prikke.
Batteri.
Alt er rent sølv nå.
Ledepunkter reagerer på lymfesystemet,
som var temmelig komplisert, men jeg klarte det.
Takk, herr Harlander. Selskapet er vidunderlig.
Håper vi ikke distraherer Dem fra forskningen Deres
for å ta Dem av meg og Elizabeth.
Slett ikke.
Hun er ung. Hun kan regne med oss til å veilede henne.
De skal få være i fred.
Intet behov for utflukter mellom oss.
Fransk porselen, klinger i en manns strøm.
Jeg er svært nær en løsning, et tilgangspunkt til lymfesystemet.
Ja, det.
Det har gått så lenge.
Krigen er på hell.
Og min finansiering ender med den.
De sa midlene Deres var ubegrensede.
Men ikke min tålmodighet.
Jeg har fra sikre kilder at et slag finner sted innen en uke.
Krigens tidevann leverer byttet til våre strender.
En slagmark? Likene vil være skamferte.
Én uke.
- Én uke? - Etter det passerer historien oss.
Kan De skylle ned for meg, baron?
En uke til å finne ut hvordan levere strømmen.
Umulig.
Hva skulle jeg gjøre?
Jeg var nær, det følte jeg på meg.
Og så... kom livet i veien.
Jeg tror hun savnet Dem.
Jeg må advare Dem. Jeg jobber med en dissekering.
Den er vakker.
Er De ikke sjokkert?
Minner meg om martyrmalerier.
Smerten er borte.
Man kan se Guds design i symmetrien og formene.
Elizabeth.
Jeg må tilstå noe.
Jeg har tro på det enestående, og det har De også.
Det er et bånd mellom også. Føler De det?
Et nesten fysisk et. Jeg tror fullt og fast det er noe unikt.
Å tro noe gjør det ikke sant.
Så hvorfor er De her?
Vakker skapning, ikke sant?
Fjern. Fullstendig fortryllende, men så underlig.
Tre hjerter.
Flere øyne. Hvitt blod.
Og en fascinerende mangel på valg.
Jeg forstår ikke.
Valg er sjelens kjerne.
Den ene gaven Gud ga oss.
Elizabeth...
Jeg har valgt.
God natt.
Elizabeth!
Jeg trodde jeg mislyktes.
Jeg trodde alt var over. Jeg tenkte...
Og jeg tenkte...
Og jeg...
Symmetrien.
Guds symmetri. Ja.
Ja.
Plassere batteriet over lymfesystemet.
Jeg hadde funnet løsningen.
Ingenting kunne stoppe meg nå.
Ingenting.
Nei! Ikke ta noen lik
fra toppen eller bunnen av haugen med mindre jeg markerer dem.
Is eller råte kan ha ødelagt vevet.
Let kun i midten.
Overflod kan være desorienterende om man ikke er grundig.
Jeg foretrekker høye med lange lemmer.
Målestokken gjør arbeidet enklere.
Det liker jeg.
Perfeksjon.
Og hvorfor ikke, kjære baron.
Nettopp. Hvorfor ikke?
Let etter et intakt hode.
Legg ham i vognen.
Sett den der borte.
Kom med de andre.
Gode Gud.
Kan du?
Det er fullendt.
Herr Harlander!
En storm er på vei!
Stokken min.
Stokken min!
Stokken min. I håndtaket.
Kvikksølv.
- Er De syk? - Takk.
Er det... syfilis?
Ja. Jeg er døende.
Én natt med kvikt gull, et helt liv med kvikksølv.
Er ikke det ordtaket?
Hvilket stadium?
Andre?
Vi vet begge forløpet.
Det begynner å tære på bena,
øyehule, kinn, tenner, kjeve, hodeskalle, så til hjernen.
Svulster, galskap, enorme smerter.
Én morgen begynner jeg å skrike, og slutter aldri.
Jeg kan ikke utstå en så vulgær død.
Det fører meg til min ene betingelse.
Vår avtale i bytte
for min sjenerøse inngripen på dine vegne.
Og idet vi gir liv til vår nye Adam,
vil jeg plasseres i denne nye, perfekte kroppen.
Nei.
- Nei. - Jo.
Ikke nå!
- Akkurat nå. - Vi snakker om dette senere. Ikke nå.
Senere finnes ikke!
Senere finnes ikke.
Jeg ga Dem alt De ønsket.
Jeg gir Dem alt De ber om.
Nevn det, og det er Deres.
Selv Elizabeth.
Vær så snill.
Det hjelper alltid.
Sykdommen har spredt seg overalt inni deg.
Det er systemisk, og det vet du.
Hvert eneste organ er besudlet.
Hjernen og blodet er besudlet.
Men ikke pengene mine?
Det er umulig.
De trenger bare å si ett enkelt ord.
"Ja". Verken mer eller mindre.
Nei! Forstår De ikke? Nei!
Hva gjør De?
Slutt!
Slutt.
Mister vi den, har vi ingenting. Vi taper.
Jeg skal bli ørnen som fortærer Deres lever.
Slutt, vær så snill!
Herr Harlander!
Vent. Se på meg!
Nei! Herr Harlander!
Nei!
Du løy.
Victor!
Nei, vær så snill.
Se. Samme.
Sol.
Sol. Lys.
Vend deg mot det.
Sollyset. Solen er...
Solen er liv.
Varme.
Ja! Ja.
Victor.
- Victor. - Ja.
Ja. Selvsagt er du det.
Selvsagt er du det.
Victor.
Posten.
Brev fra gamlehuset.
Genève.
- Noe fra min onkel? - Nei.
Kanskje vi bør besøke dem.
Forsiktig. Se ned.
Vann.
Ja, vann.
- Victor. - Nei, jeg er Victor.
Det er vann. Kom hit.
- Victor. - Kom igjen. Fint.
Vi skal ta et stort skritt.
Vi gjør det sammen. Klar?
- Denne veien. Slik. - Victor.
Nei, ikke slik. Denne veien.
Nei. Varmt.
Nei, ikke rør det.
Det er varmt.
Sitt. Veldig bra. Ja.
Se hva jeg har her.
Se på dette. Hva er det?
Hva er denne rare tingen? Forsiktig.
Du er veldig sterk.
Ja. Og slik.
Vil du ha én til? Denne skal hit.
Nøkkel.
Victor.
Dette holder deg god og varm.
Et fint teppe som holder deg varm.
Victor.
Greit.
Du blir.
Du blir her.
Bli her nå.
Jeg kommer tilbake. Bli der.
Victor.
Nei. Det går bra.
Jeg kommer tilbake.
Victor.
Alt var nytt for ham.
Varme, kulde, lys og mørke.
Og jeg kunne forme ham.
Jeg vurderte aldri hva som kom etter skapelsen.
Og etter å ha nådd verdens ende,
var det ingen horisonter igjen.
Oppnåelsen føltes unaturlig.
Meningsløs.
Og dette plaget meg.
Mennene dine vil tilbake.
Ja?
Antakelig.
Men det øyeblikk vi er fri, drar vi videre.
Uansett kostnad.
De deler min galskap.
Kanskje det er en grunn til at jeg forteller Dem historien min.
Uansett, baron,
vil jeg gjerne høre.
Uker hadde gått,
og mens hans styrke økte raskt, avtok min.
Men verken ytterligere språk eller utvikling foregikk.
Nei.
Ned.
Ja. Sånn ja.
Sånn. Bli der.
Ja, det er deg.
Det er deg. Greit?
Ja, dette leges fint.
Jeg er sliten.
Jeg har ikke sovet,
ikke et øyeblikk.
Passet på deg.
Jeg har barbert deg.
Nei. Slutt.
Slipp. Nei. Åpne.
Åpne hånden din.
Hva er det du gjør?
Se hva du har gjort.
Du må høre på meg. Slipp den, sa jeg.
Toskeskap! Nei. Slutt.
Kom hit.
- Victor. - Nei, ikke rør meg!
Rør meg aldri!
Kom hit.
Jeg gjorde ikke dette. Det var du.
Såret.
Det er lukket.
Men hvordan?
Greit.
Nei.
Greit.
Alt er sikkert i orden.
Vi er der snart.
Jeg vet du har tanker.
Det vet jeg.
Et sted der inne har du tanker.
Ikke sant?
Noe du vil si?
Uansett hvor rotete eller forvirret?
Hva som helst?
Forventer jeg for mye?
Victor.
Ja!
Det har vi fastslått.
Det er navnet mitt. Jeg heter Victor.
Kan du si noe annet?
Noe som helst?
Sol.
Kulde. Regn. Blod. Hva som helst.
Støvel. Kan du si "støvel"?
Victor.
Nei, ja, nei, ja! Hva med...
Hva med "hånd"? Kan du si "hånd"?
Hånd.
Er du redd for meg?
Hvorfor er du redd for meg?
Jeg skal ikke gjøre deg noe.
Jeg laget deg.
Jeg er din skaper! Slutt!
Dere er her. Dere er virkelig her.
Kom.
Jeg har så mye å vise deg, Elizabeth.
Du vil ikke tro det. Det er enestående.
Kom, så viser jeg deg notatene.
Er min onkel her?
Hva?
Min onkel. Er han her?
Nei.
Nei, jeg er alene. Han er ikke her.
- Han er tilbake om noen dager. - Du ser ikke så godt ut.
Jeg har aldri følt meg bedre eller hatt klarere tanker!
Har du feber?
Jeg er bare opprømt over å se dere.
Jeg er begeistret. Humøret har løftet seg.
Helt vidunderlig. Noe jeg visste kom.
Victor...
Victor. Gi meg litt tid.
Hvem skadet deg?
Jeg må vise deg dette, William.
La meg organisere det.
Og jeg har noe å vise deg.
Jeg snakket med Medisinrådet.
- De vil møte deg. - Nei, ikke ennå.
Jeg er ikke klar ennå.
Jeg trodde det var det du ønsket.
Mannen.
- Mannen nede. - Så du ham?
Er han en pasient? Et offer?
Sårene hans. Du skadet ham.
Nei, det var verden som skadet ham.
Jeg ga ham liv.
Opp.
Kom igjen.
Sånn...
Han blir fortsatt vant til omgivelsene.
Den er sterk, William.
- Du klarte det. - Den er så sterk.
Du klarte det.
Alle systemene er funksjonelle.
Alt leges.
Og ja, legingen er ujevn.
Men enestående.
Hvorfor er han lenket fast?
For hans egen og min sikkerhet,
og det er enkelt å rengjøre og vedlikeholde.
Og den vet ikke bedre.
Men det gjør du.
Vet Harlander dette?
Jeg forbereder alt til han er tilbake...
- Selvsagt. - ...og gjør alt presentabelt.
Er den intelligent?
Er den intelligent, Victor?
Jeg kan ikke fatte hvordan du klarte dette,
men omfanget står klart for meg.
Har du spurt deg selv, Victor:
Av alle delene som utgjør en mann,
hvilken inneholder sjelen?
Nei, det har jeg ikke.
Det er noe så urovekkende ved den skapningen der nede.
Skakk, som en figur som ser i et tivolispeil.
Men levendegjort.
Levendegjort av hva?
Gjør det vondt?
Et blad?
Til meg?
Takk.
Er det ikke vakkert?
Er dette til meg?
Jeg er Elizabeth.
Kan du si det "Elizabeth"?
Elizabeth.
Strupen min lager lyd.
Elizabeth.
Jeg går nå.
Eliza... beth.
Du bør ikke gå nær den.
"Den"?
Den. Ja.
Jeg tror det er liv i den, men ikke gnisten av intelligens
jeg hadde i tankene.
Kanskje ikke slik du forstår den.
Noe gikk galt.
En blokkering, en søm, en forbindelse.
Du, den store Victor Frankenstein, gjorde en feil?
Skapningen kan kun ett ord:
"Victor, Victor, Victor."
Den bare gjentar det uten mål og mening.
Kanskje det ordet betyr alt for ham nå.
Hva om ved å være gjenfødt er ånden som gjør ham levende enklere
- og renere... - Renere?
Renere enn en alminnelig mann?
Hva om, ubunden av synd,
vår skapers ånd kom direkte til det skadde kjødet?
Gode Gud, Elizabeth.
Hvis jeg kunne tvinge meg til å tro det,
kunne jeg tro at jeg så tiltrekning i deg for den.
Forståelse.
Jeg så smerte i de øynene,
og er ikke smerte bevis på intelligens?
Hva med min smerte?
Hva med det du har nektet meg?
Det mitt hjerte ønsker...
Ditt hjerte?
Av hele menneskeanatomien
er det organet lengst fra din forståelse.
Bare monstre leker Gud, baron.
Renere enn en alminnelig mann?
Men jeg er skurken.
Er hjertet ditt rent?
Garantert ikke.
For det var jeg som satte det der.
Opp.
La oss prøve igjen.
Gi meg benet ditt.
Ben!
Gi meg benet ditt!
Smerte er bevis på intelligens, ikke sant?
La oss teste teorien.
Gi meg benet ditt!
Ben!
Kom igjen!
Gi meg det, ditt udyr!
Gi meg benet ditt!
Ben!
Victor!
Hva er det, Victor?
Kom.
Jeg mislyktes. Jeg gjorde en feil.
Nei, du mislyktes ikke. Jeg så papirene.
- Det er perfekt. - Skapningen er ekstremt farlig.
Det er ikke... Victor.
La oss vente på Harlander og diskutere det.
Det er noe du må vite.
Noe jeg må vise deg.
- Harlander... - Han drepte ham i et raserianfall.
Forstår du nå hvorfor jeg nølte med å dele dette med deg?
Og i hvert fall med Elizabeth.
Så hva skal gjøres nå?
Hva?
- Hva skal gjøres? - Hva?
Du må ta med Elizabeth til Wien.
Si at noe akutt oppsto, og at dere må dra umiddelbart.
Hold det hemmelig for henne.
For hennes sikkerhet.
Du må gjøre som jeg sier.
Vi kommer straks tilbake, men nå er dette best.
Sett deg i vognen, er du snill.
Hva er skapningens levetid, tror du?
Sikkert svært kort.
Jeg har en forferdelig følelse.
Hva er det?
Snu vognen.
Dra til Wien, du.
Snu vognen, ellers hopper jeg. Han tar livet av ham.
Si ett ord.
Ett ord til. Hva som helst.
Så jeg redder deg.
Victor.
Elizabeth.
Victor!
Men det var ikke slutten.
Ved å søke liv, skapte jeg død.
Jeg må visst snakke til mine menn igjen.
Ikke vær redd.
De hører på meg.
Nei! Ikke gjør ham noe! Jeg er her.
Ta meg.
Kom igjen, ditt udyr.
Drep oss begge. Bekreft din skapers fortelling.
Min skaper fortalte sin versjon.
Nå skal jeg fortelle min.
DEL II SKAPNINGENS FORTELLING
Victor!
Jeg ropte på deg, og forsto at jeg var alene.
- Hva er det? - Skyt på det!
Skyt det!
Traff du?
Du!
Hvor er den?
Sårene mine var leget.
Men jeg var så kald.
- Kan du tenne på i peisen? - Greit.
Og jeg reparerer kveet snarest.
Gikk det bra? Tok dere den?
Nei, vi lette overalt. Fant den ikke.
Selv om vi skjøt to skudd.
Blodsporet ble borte en drøy kilometer unna.
Greit. Kom inn.
Vi fulgte etter den en stund, men så forsvant den. Borte.
Hva var det? En bjørn?
Verken bjørn eller menneske. Jeg har aldri sett lignende.
Var det et gjenferd, da?
Nei, den blødde. Den var av kjøtt og blod.
Kom. Bort hit.
Fortell mer om det dere så.
Anna-Maria, følg bestefar til peisen.
Sørg for at han er komfortabel.
Bort hit, bestefar.
Vi gikk langt inn i skogen. Fant den ikke.
Vi finner den.
- Det vil ta tid. - Ja.
Kom, Anna-Maria.
Kom og hjelp meg ute.
Den gamle mannen rørte meg.
Og hans blinde øyne var fulle av visdom.
Disse folkene hadde en lyd.
Brukte den til å fortelle
om følelser og ideer.
De kalte dem ord.
Følg med.
Hva er dette?
En gutt.
- Igjen. - En gutt.
Bra, mitt barn.
Og dette?
Et øye.
- Igjen. - Et øye.
Ja. Godt gjort, jenta mi.
- Øye. - Og dette?
Hånden.
- Veldig bra. - Hånd.
Hjelp oss.
Bind de største der bak.
Jeg lengtet etter å bli en del av denne familien.
Vi trenger mer tørrved til vinteren.
Vi tar noen turer.
Være deres velgjører.
Vi trenger større stammer.
Greit.
Hva kunne jeg gjøre for dem?
Anna-Maria! Far!
Kom og se!
Se, Anna-Maria!
Det er mer! Se!
Hvem kan ha gjort dette?
Skogsånden.
Vi burde takke ham.
Takk.
Si: "Takk, skogsånd."
Takk, skogsånd.
Takk.
Kom. Se her borte.
Takk.
Fra da av ble jeg deres usynlige vokter.
Skogsånden.
Og av og til utviste de også litt godhet mot meg.
Klær og brød.
Og i et øyeblikk,
et kort øyeblikk,
sluttet verden og jeg fred.
Kom igjen.
Inn med dere.
Steng den porten.
Hvem kan ha gjort dette?
Skogsånden?
Skjønner.
"Og til slutt fant den stolte unge mannen
aldri sin manglende hånd.
Den ble til stein, formuen svant
og han mistet sin stolthet og sitt land."
Veldig bra, kjære.
Vakkert lest. Prøv denne nå.
Ulver.
En idé,
en følelse sto klart for meg.
Jegeren hatet ikke ulven.
Ulven hatet ikke sauene.
Men vold virket uunngåelig mellom dem.
"Kanskje", tenkte jeg, "er dette slik verden er".
Den jager og dreper deg
bare fordi du er den du er.
Sauene blir solgt innen slutten av måneden, far.
Da tar jeg med deg, Alma og Anna-Maria til byen.
Vi drar opp i fjellene,
jakter på ulvene og er tilbake til våren.
Jeg ber har alene hver vinter, og dette året blir ikke annerledes.
Vær så snill og hør på fornuft, far.
Dere vet hva dere må, og det gjør jeg.
Din trassige gamle geit.
Det er bare deg og meg nå, ånd.
Bare deg og meg.
Jeg hadde forestilt meg så mange måter
jeg skulle presentere meg for den gamle mannen.
Ville han frykte meg?
Ønske meg velkommen?
Avvise meg?
Hvem der?
Med ett skritt hadde jeg gått inn i en ny verden.
En jeg før kun hadde sett på avstand.
Vær så snill. Hvem der?
Svar meg.
Snakk.
Hvorfor er du her?
Reise.
Velkommen, kjære reisende.
Ikke tro jeg er utakknemlig for selskapet hvis jeg ber deg finne en stol.
Det er vanskelig for meg å være en god vert.
Ja.
Synet har sviktet meg.
Men det er brød og konjakk på bordet.
Bare forsyn deg.
Kon... jakk?
Språket ditt.
Du har vondt for å snakke det.
Er du ikke fra disse kanter?
Er du redd?
Det trenger du ikke være.
Hva er du redd for?
Alt.
Dine...
Hendene dine er iskalde,
og du har blitt skadet, ikke sant?
Skadet?
Ja. Hendene og ansiktet ditt har arr,
og du har på deg uniform.
Ble du skadet i kamp?
Du gjemte deg
i møllehjulet, ikke sant?
Ja. Skogsånden.
Ja.
Jeg kan ikke dømme etter ansiktsuttrykket ditt,
men det er noe i stemmen din
som overbeviser meg om din velvilje og godhet.
Godhet?
Bli hos meg.
Del min mat og min varme.
Jeg deler gjerne det lille jeg har med deg,
og ditt selskap vil være til stor hjelp.
Og du kan lese for meg.
Lese?
Gjør dette til ditt hjem og meg til din venn.
Venn.
Venner.
Og det var da jeg leste min første historie,
og det var den første historien.
Jeg leste om en mann ved navn Adam og en kvinne ved navn Eva,
og om deres tid i den første hagen.
Jeg leste om byggingen av rivaliserende byer
og et tårn som kollapset
og Guds vrede.
Og jeg leste om menn som kjempet mot drager
og menn som mistet alt.
Og tiden gikk
og falt bort sammen med høstbladene.
Har du aldri sett snø, min kjære venn?
Den gjør verden ren og ny.
"Mitt navn er Ozymandias, konge av konger
Se på mitt verk Dere mektige, og sørg"
"Intet annet består
Rundt ruinene av det kolossale vrak Grenseløst og nakent
Den ensomme og slette sanden Strekker seg milelangt"
"Mitt navn er Ozymandias..."
Finnes det flere bøker enn dette i verden?
Sikkert noen flere.
Ikke her.
Ta ut den siste boken til venstre.
Vi har ikke lest den.
Det tapte paradis av Milton.
Mennesket har spørsmål til Gud.
Selv Gud har spørsmål.
Jeg tror Han ønsket svar, derfor sendte Han oss sin sønn.
Døden fengslet ham sikkert.
Lidelse.
Jeg vil vite hvem jeg er.
Hvor kommer jeg fra?
Gud tok minnet ditt akkurat slik jeg skulle ønske han tok mitt.
For mange år siden tok jeg en manns liv,
en god mann,
og jeg har gjort bot for det siden.
Tilgi.
Glem.
Visdommens sanne mål.
Å vite at du har blitt skadet,
hvem du har blitt skadet av,
og velge å legge det bak deg.
Men jeg kan ikke glemme det jeg ikke kan huske.
Husker du ingenting?
I drømmene mine...
...ser jeg minner.
Forskjellige menn.
Bare deler.
Jeg...
Jeg husker ild og vann.
Og sand under føttene.
Og et ord.
Ett enkelt ord.
Hva er det?
Victor.
Dra til det.
Ordet.
Og da fant jeg det ut.
Sannhetens gru.
Jeg forsto at jeg var et null.
En stakkar.
En skamplett.
Ikke engang av samme natur som mennesker.
Denne smerten festet seg ved meg.
Den slapp aldri.
Så så jeg det.
Ditt navn.
"Victor Frankenstein."
Og hvor jeg kunne finne deg.
Nei!
Du kom tilbake.
Jeg fant ut hva jeg er.
Hva jeg er laget av.
Jeg er barn av et likhus.
Et vrak
satt sammen av avfall og kasserte døde.
Et monster.
Jeg vet hva du er.
En god mann.
Og min venn.
Venn?
Venn.
Hva er det?
Skapningen fra skogen?
Hva har du gjort?
Ikke rør deg.
Fort! Lad om! Drep den!
Det var stillhet igjen,
og så nådeløst liv.
Hvor lenge døde jeg?
Jeg vet ikke.
Men jeg så skadene mine leges.
Den kalde vinterluften sved i lungene.
Jeg følte meg mer ensom enn noensinne,
for for alle mennesker var det kun ett botemiddel for all smerte:
døden, en gave du også hadde nektet meg.
Misunnelse vokste i meg
og besluttet å kreve én enkelt tjeneste fra deg.
Min skaper.
Jeg ville kreve... en følgesvenn.
Du må opp.
Ja, selvsagt.
Bryllupet begynner snart, og jeg vil ha deg ved min side.
Det er vanskelig å tro,
om ikke for din gode natur.
Jeg har snakket med noen gjester om granskingen.
Av eksplosjonen.
Flertallet aksepterer det det var.
Og hva var det, William?
Fortiden, Victor.
En skrekkelig ulykke.
Jeg har tenkt å selge huset.
Alt vi har, er hverandre.
Kast blomsterbladene overalt.
Kast dem overalt.
Gå ovenpå og gjør mer av det.
Jeg vet det betyr ulykke å se bruden før seremonien.
Bare for brudgommen.
Det stemmer. Ikke for meg.
Hallo, Elizabeth.
Jeg har sjelden følt anger før, men nå føler jeg lite annet.
En feber grep tak i meg så lenge, men den har gått over,
og nå ser jeg deg som jeg burde.
For det det er verdt, ønsker jeg deg og min lillebror,
som jeg elsker over alt i verden, kun det beste.
Du tror kanskje du gjør det.
Og jeg frykter å høre det.
På bryllupsdagen min ber jeg deg kun om én ting:
Ingen flere løgner.
- Jeg vil fortelle... - Gå fra mitt rom nå.
- Elizabeth. - Gå!
Kom ut av skyggen,
om du er her.
Er du her for å takke meg?
Du overlevde, og er intelligent nok til å ha funnet meg.
Jeg laget deg godt.
Du må lage en følgesvenn til meg.
En som meg.
En følgesvenn?
Jeg skjønner.
Et monster til.
Ja.
Vi kan være monstre sammen.
Jeg har funnet forstanden til en så høy pris,
så med deg her, kaller galskapen på meg igjen.
Jeg kan ikke dø.
Og jeg kan ikke leve...
...alene.
I deg skapte jeg noe grusomt.
Ikke noe.
Noen.
Du skapte noen.
Meg.
Uansett hvilken gåte jeg er, skaper, tenker jeg.
Jeg føler.
Jeg har kun ett ønske:
Lag en som meg.
Og så?
Formering.
Reproduksjon.
Et hjem?
En grav?
Død avler død avler død.
En djevelrase som sprer seg på jorden.
Obskønitet som foreviges.
Jeg er obskøn i dine øyne, men i mine bare er jeg.
Forsvinn!
Aldri igjen skal jeg lage noe som deg, så ondt og deformert.
Da handler det fortsatt om din vilje, Victor.
Den grusomme viljen som fødte meg fordømmer meg nå?
Mirakelet er ikke at jeg snakker, men at du ville lytte!
Hvis du ikke skjenker meg kjærlighet, skal jeg velte meg i raseri.
Og mitt er uendelig.
Tre til side.
Victor.
Hva foregår?
Du...
Det er deg.
Gå vekk fra den, Elizabeth!
Nei!
Den angrep henne!
Ta meg med deg.
Herregud!
Nei, la meg... Jeg kan redde deg.
Jeg kan redde deg.
Fra hva?
Fra deg?
Jeg frykter deg, Victor.
Nei...
Det har jeg alltid gjort.
Hver smule av galskap og ødeleggelse.
Ilden som slukte alt.
Alt kom fra deg.
Du er monsteret.
Min plass var aldri i denne verdenen.
Jeg søkte og lengtet etter noe jeg ikke helt kunne navngi.
Men i deg fant jeg det.
Å være fortapt og bli funnet,
det er kjærlighetens livsløp.
Og i dets korthet,
dets tragedie...
...har dette blitt gjort evig.
Bedre slik... å svinne hen
med dine øyne på meg.
Hun er borte, og jeg lengter etter å følge.
Du ga meg et uønsket liv.
Jeg gir det tilbake til deg.
Du tenkte på meg som et monster.
Nå gjengjelder jeg tjenesten.
Drep meg nå! Gjør det!
Jeg skal få deg til å blø.
Jeg skal få deg til å krype.
Du er kanskje min skaper,
men fra nå av skal jeg være din herre.
Du jaget meg gjennom skogene,
over fjellene,
og forbi frosne horisonter
helt til det ikke var mer igjen.
Bare deg... og meg.
Trenger ammunisjon.
Kvess denne.
Tre bokser kondensert melk og litt ved.
Og seks kubber med dynamitt.
Seks?
Hva jakter du på?
Storvilt.
Nei!
Victor.
Du lytter bare når jeg skader deg.
Dette. Du satte din lit til dette.
Du tror dette tilintetgjør meg.
Tenn den og håp det gjør det, men hvis ikke,
kommer jeg etter deg igjen.
Tenn den!
Og nå: løp.
Så der var du, knust og vraket.
Og jeg
var levende igjen.
Jeg følte mitt svidde kjød gro tilbake.
Knakingen i bena som justerte seg igjen.
Mumlingen i blodet som pumpet gjennom mitt ustanselige hjerte.
Og igjen uten å finne nåde.
Jeg hadde kun én vei.
Og her er vi.
Utbrukte og utslitte.
Ikke mer i oss til å verken gi eller ta.
Blodet utenfor teltet...
Det er mitt.
Bare mitt.
Jeg blør.
Verker.
Lider.
Det tar aldri slutt.
Jeg er lei for det.
Anger fortærer meg.
Og nå ser jeg på livet mitt som det var.
Du skal dra nå, skaper.
Svinne hen.
Det blir kun et kort øyeblikk.
Min fødsel. Min sorg.
Ditt tap.
Jeg skal verken straffes
eller frikjennes.
Det håpet jeg hadde,
det raseriet...
Det er ingenting.
Tidevannet som brakte meg hit kommer nå for å ta deg bort.
Etterlater meg strandet.
Tilgi meg.
Min sønn.
Og hvis du finner det i hjertet, tilgi deg selv til eksistens.
Hvis det ikke blir døden, så tenk over dette, min sønn.
Mens du lever,
hvilket annet valg har du enn å leve?
Leve.
Si mitt navn.
Min far ga meg det navnet,
men det betydde ingenting.
Nå ber jeg deg gi det tilbake til meg...
...en siste gang.
Måten du sa det på i begynnelsen.
Da det betydde alt for deg.
Victor.
Jeg tilgir deg.
Hvil nå, far.
Kanskje kan vi nå
begge bli menneskelige.
Senk våpnene.
- Senk dem! - Jeg er ansvarlig for mine menn.
Han kan gå.
Vi er fri!
Kaptein...
Hva er Deres ordre?
Sett seil.
Vend om.
Vil De si det til mennene?
Menn!
Vi vender hjem!
"OG SLIK KNUSES HJERTET, MEN LEVER KNUST VIDERE." - LORD BYRON
BASERT PÅ
"FRANKENSTEIN; OR, THE MODERN PROMETHEUS" BY MARY SHELLEY
Tekst: Gry Viola Impelluso