PRELUDIU
NORDUL CEL MAI ÎNDEPĂRTAT, 1857
Căpitane!
Putem sta de vorbă?
Trebuie să străpungem gheața.
Oamenii sunt înfometați și osteniți.
Dacă o ținem tot așa, o să existe consecințe.
Atenție la mine!
Cu cât amânăm mai mult treaba, cu atât ne prinde mai tare în strânsoare gheața.
Nu ne oprim.
Să facă cu rândul.
Cu tot respectul...
Au nevoie de asigurări.
Asigurări?
Da. Că purcedem spre Sankt Petersburg după ce eliberăm vasul.
Ei sunt de părere că vasul nu rezistă și vor să știe...
Ascultați-mă!
Nu-i treaba voastră și nici a ofițerului să gândiți.
Am acceptat misiunea și o ducem la îndeplinire.
O să ajungem la Polul Nord.
E clar?
O explozie, căpitane...
La vreo trei kilometri.
Adună oamenii!
Câinii de sanie sunt nevătămați.
Atunci de unde e sângele ăsta?
Aici, căpitane!
E un bărbat rănit. A pierdut mult sânge.
Are o rană la umăr și un picior rupt.
L-a atacat un urs?
Mă îndoiesc.
Larsen, ajută-mă să-i scot cizma!
E o proteză.
Așezați-l pe targă!
Repede, la vapor!
Larsen, creatura se apropie.
Pregătiți puștile!
La ordinul meu.
Țintiți!
Foc!
Grupul următor!
Foc!
Pe vapor cu toții!
Unde-i bărbatul adus la bord?
Unde e?
Ce-i arătarea aia? Ce vrea?
Dați-mi-l!
Espignola! Larsen, adu espingola!
Victor.
Victor!
L-am ucis.
Trăiește!
Scara!
Ridicați scara!
Dați-mi-l!
Câte gloanțe mai are?
Unul, dar nu-l poate ucide.
Știu.
Nu în el o să trag.
Laudanum, pentru durere. Bea!
Unde mă aflu?
Pe nava regală daneză Horisont.
Căpitanul Anderson și dr. Udsen.
Câți oameni v-a ucis?
Șase.
O să se întoarcă și o să mai ucidă mulți.
Pe toți, dacă e cazul, până mă dați pe mâna lui.
Nu, s-a dus.
S-a scufundat în apa înghețată. E mort.
Ba nu!
Nu poate fi ucis.
Am încercat să-l nimicesc.
Mă crezi sau nu,
o să se întoarcă după mine.
Și atunci
trebuie să-mi promiți că mă lași pe gheață,
să mă poată lua.
Te rog!
Ce creatură mai e și asta?
Ce diavol l-a adus la viață?
Eu.
Eu l-am creat.
Hotărâsem ca amintirea relelor mele să moară odată cu mine.
E gata.
O parte din ce vă voi spune s-a întâmplat.
O parte nu, dar totul e adevărat.
Numele meu e Victor.
Victor Frankenstein.
Tata mi-a dat numele ăsta.
Știți ce înseamnă?
Cred că da. Cuceritor.
Atotînvingătorul.
Da. Totul a început cu el.
Cu tata.
Și cu mama.
Victor!
PRIMA PARTE POVESTEA LUI VICTOR
Victor!
Coboară, tatăl tău te așteaptă.
Aici sunt, mamă.
Aici sunt.
Tata era baron și un chirurg remarcabil.
Căsătoria lui cu mama era una de conveniență,
ea având o zestre considerabilă și fiind de viță nobilă.
Asta i-a permis tatălui meu să-și păstreze titlul și moșia.
Lipsea din viețile noastre,
dar, când venea acasă, toți îi făceau poftele.
Claire, draga mea!
În rest...
Victor...
Tată.
În rest, mama era doar a mea.
Nu, pune-o aici!
Sărurile din carne întăresc sângele tău
și pe al pruncului.
Nu uita că mănânci pentru doi.
Haide!
E hrănitor.
Înger, îngerașul meu,
ce mi te-a dat Dumnezeu.
Totdeauna fii cu mine
și mă-nvață să fac bine.
Îi auzeam prin pereți certându-se în permanență,
răstindu-se unul la altul din cauza averii, moșiei... din cauza mea.
Glasurile lor mă umpleau de teamă.
Bărbatul acela ne disprețuia pe amândoi.
Ne disprețuia părul ca pana corbului, ochii negri, profunzi.
Până și starea noastră de spirit discretă, uneori agitată,
părea să-l exaspereze la culme.
Redă cât poți de precis clasificarea străveche
a umorilor din organismul uman.
Sânge, fiere neagră, fiere galbenă și flegmă.
Greutatea medie a inimii masculine?
Între 250 și 310 de grame, tată.
Greutatea medie a inimii feminine?
Între 220 și 280 de grame.
Care crezi că e motivul?
De ce inima femeii e mai ușoară?
Profunzimea emoțiilor?
Înclinațiile spre melancolie?
E masa. Volumul de sânge, tată. Irigarea musculară.
Corect. Țesutul nu are nimic spiritual,
mușchii nu au emoții.
Descrie funcția principală a valvei tricuspide, te rog!
Nu-mi vine în clipa asta, dar o să-mi amintesc, tată.
Da, n-am nicio îndoială.
Fildeșul nu sângerează, Victor.
Doar carnea o face.
Cât stai tu să-ți amintești, pacientul ar putea muri.
Pricepi?
Principala funcție a valvei tricuspide
e să împiedice refluxul de sânge în vena cavă.
Nu te mai lovesc peste mâini.
Sunt instrumentele meșteșugului și voinței tale.
Trebuie să le menajăm.
Chipul, însă, e deșertăciune.
Îmi porți numele și reputația, Victor.
Mă rog să ții minte asta.
Simt că ai cărți bune.
Trei...
Doi...
Unu...
Imposibil!
Le amestec eu.
Mamă?
Tată!
Tată! E mama!
Îmi trebuie apă fierbinte și multe pânzeturi curate. Acum!
Domnule!
- Nu, Victor! - Mamă?
Tată!
Salveaz-o, te rog!
Mama, pe care ajunsesem s-o consider o parte din propria mea ființă,
de lângă care nu credeam că mă voi desprinde,
cea care reprezenta viața... era acum moartă.
Cu ochii stinși,
cu zâmbetul hrănind țărâna rece.
Pleacă!
Plecați toți!
O parte a universului fusese scobită
și cerul era acum veșnic întunecat.
Acoperă-ți ochii!
Nu te uita până nu-ți dau eu voie!
Acum.
William a crescut fericit și zâmbitor.
Era mult mai calm, mai blând, pe placul tatălui meu.
Mulțumesc, tată.
Cu plăcere, băiete.
El era briza, eu eram norul de furtună.
El aducea râsete, eu, căutături încruntate.
Ia frâiele!
Uită-te la mine, tată!
Mai era ceva.
Ceva lipsea.
Mama murise
în grija celui mai capabil doctor al vremii,
tatăl meu.
O idee mi-a încolțit în minte.
Definește sistemul circulator!
Inevitabilă, ineluctabilă...
...așa cum apare în De Motu Cordis.
...până când a devenit realitate.
Tată?
Ai lăsat-o să moară, nu-i așa?
Am făcut tot ce mi-a stat în putință ca s-o salvez, știi bine asta.
Deci ai dat greș.
Nimeni nu poate învinge moartea.
Eu o s-o fac. O s-o înving.
O să învăț tot ce știi tu și mai mult de atât.
Cred că am făcut destule azi.
În acea seară am renăscut.
Am avut o viziune.
Pentru prima oară l-am văzut
pe Îngerul Întunecat.
Și mi-a făgăduit ceva.
Aveam să stăpânesc forțele vieții și ale morții.
Aveam să devin un chirurg la fel de priceput ca tatăl meu.
Aveam să-i depășesc ambiția și influența.
Înger, îngerașul meu...
Viziunea era limpede.
Mai limpede decât orice mi s-a arătat în veghe sau în vis.
Dar cum?
Prăbușirea mea a fost grabnică.
Două revolte și un incendiu pe plantațiile mamei mele
au irosit averea familiei.
Am păstrat conacul, dar am pierdut restul.
William s-a dus la neamurile din Viena,
eu am plecat la Londra, apoi, la Edinburgh.
Acolo, decenii întregi am încercat să...
extind limitele înguste ale muncii academice.
Viața.
Asta... e viața, domnilor.
COLEGIUL DE MEDICINĂ TRIBUNAL DISCIPLINAR
Ne naștem.
De îndată ce ne înălțăm, ne și prăbușim.
Moartea.
Iar răstimpul dintre înălțare și prăbușire
e umila noastră perspectivă.
Nu putem controla nașterea.
Nu-i așa?
Concepția, scânteia care dă viață rațiunii și sufletului.
E atributul Domnului.
Dumnezeu.
Dar moartea...
Asta e provocarea!
Asta ar trebui să ne intereseze.
Ar trebui.
Cine suntem noi, să facem asta? Doar nu suntem zei, nu?
Dar, dacă e să fim la fel de lipsiți de sfială ca zeii,
trebuie să facem minuni.
Nu sunteți de acord?
Să aprindem scânteia divină în mințile tinerilor studenți.
Să-i învățăm să fie sfidători, nu supuși.
Să arătăm că omul poate hăitui natura până în bârlogul ei, să oprească moartea.
Nu s-o amâne, ci s-o oprească cu totul!
Liniște!
Cum anume propui să predăm imposibilul?
Subiectul compus, organismul.
E al unui negustor, l-am primit la scurtă vreme după deces.
Creierul era funcțional,
ramurile spinale și nervii vagi erau intacți.
Puteți remarca cicatricile subțiri.
Tehnica mea nu folosește cusături grosolane.
Brațul
provine de la alt specimen, un tâmplar.
Mușchii, ligamentele, nervii, totul e conectat.
Mișcările spasmodice ale trupului,
provocate de electricitate, nu sunt noi.
Nu sunt o noutate. Dar energia care străbate corpul
urmează o altă noțiune,
conceptul oriental al qiului.
Ia în calcul fluxul energetic interior și exterior.
Am introdus ace în șase...
Liniște! Luați loc!
Suntem la o audiere, doctore, nu la bâlci.
Îți faci singur rău, Victor.
Trucurile astea spectaculoase sunt inacceptabile.
Trucuri.
Trucuri?
Sunteți sigur?
Ăsta nu e un truc, e o decizie.
Coordonare motorie între ochiul unui mort și brațul altuia,
insuflată de o voință nouă și de o înțelegere rudimentară.
Înțelegere într-un creier mort?
Dă-i drumul!
Te rog.
Ajută să spui „te rog”.
Oprește-l de îndată, șarlatanule!
Ăsta e viitorul. E posibil.
De ce să nu-l studiem, să-l cuantificăm?
E o profanare, o abominațiune, o obscenitate!
Dumnezeu dă viață și tot El o ia, Victor.
Poate că Dumnezeu e inept!
Și noi trebuie să Îi îndreptăm greșelile.
Nu-i lăsați pe bătrânii ăștia nătângi să vă amuțească!
Nu putem obține răspunsuri decât mânați de nesupunere,
eliberați de teamă și de dogma lașității!
Profesore Krempe.
Dle baron Frankenstein, sunt Heinrich Harlander
și am o scrisoare de prezentare
de la fratele dv., William.
De la fratele meu?
Am solicitat privilegiul de a vă cunoaște.
Nu vă răpesc decât un minut.
- Vă rog! - Prea bine.
William vine în vizită?
Da, peste câteva zile.
Vrea să v-o prezinte pe logodnica sa, respectiv nepoata mea.
Elizabeth Harlander, o tânără foarte drăguță,
venită de la mănăstire.
Eu am fotografiat-o.
William are succes în lumea finanțelor.
Numele lui devine cunoscut.
Numele lui? Cunoscut?
Mă tem că împărțim acel nume, fie că ne place, fie că nu.
V-am citit articolul în The Lancet.
Chiar credeți că veți reuși?
Să asamblați un om?
Un trup nou căruia să-i dați viață?
Ați văzut demonstrația.
Am văzut o crucificare.
Erați învins dinainte să începeți.
Dar tot le-am arătat.
Ce?
Adevărul.
Până la cină o să uite tot.
Da, dar dv. ce părere aveți?
Mi s-a părut genial.
Chiar a fost.
Dar erați agitat ca un copil,
strângeați atât de tare noul animăluț, că-l sufocați.
Asta mă îngrijorează la dv.
Vă puteți stăpâni focul, Prometeu?
Sau o să vă ardeți mâinile înainte să-l împărtășiți?
Înțeleg...
Nu vreau să mă considerați necioplit, dar am avut o zi lungă
și nu sunt capabil să întrețin oaspeți.
Dacă asta e tot...
Dar mai am multe de spus.
M-am cazat în Edinburgh.
Peste trei zile ne întâlnim cu William și Elizabeth.
În acea seară o să vă schimb destinul.
O să vă arăt ceva extraordinar.
- Sunteți amabil. - Poftim!
Piersica. Întoarce-o!
Iar ai mușcat din ea!
Mănânci piersicile.
E un memento mori.
Piersica e simbolul vieții și tinereții, iar tu muști din ea?
- Mi-era foame, Kiki. - Nu-mi spune așa!
Baronul Victor Frankenstein.
Poți pleca.
Iertați-mă!
Bun-venit!
Herr Harlander.
Fotografia e o artă la început de drum.
La revedere, Kiki!
Deja mă pasionează.
Ați adus lucrările?
Mulțumesc.
- Sunteți extraordinar. - Mulțumesc.
Folosiți sistemul nervos pentru transferul de energie.
Am dreptate?
Corect.
De aceea forța vitală pe care o controlați
durează foarte puțin, slăbește și se evaporă.
Cum așa?
La prelegere ați pus capăt demonstrației din orgoliu.
Dar și pentru că forța vitală
era deja pe ducă, nu-i așa?
Sunteți chirurg, domnule?
Am fost cândva, în armată.
Dar nu eram foarte înzestrat.
Însă meseria mi-a permis să pun bazele averii mele.
Am câteva fabrici de muniție.
- Un negustor de arme. - Un realist.
Cunoașteți Plăcile Evelyn?
Sigur. Cumpărate de sir John Evelyn,
patru scânduri cu disecții meticuloase,
foarte vechi, prezentând nervii,
venele și arterele cadavrelor. Și ce?
Da, dar există și o a cincea.
Cea mai interesantă.
Superbă, nu?
Carne transpusă pe lemn.
Cadavrul e pus pe scândură, straturile sunt îndepărtate pe rând,
iar țesutul rămas e lipit de lemn cu rășină.
- Evidențiază sistemul limfatic. - Da.
Medicii musulmani îl numeau „sistemul circulator secret”.
Transportă doar trei litri de lichid, dar e o rețea extrem de vastă.
- E remarcabil. - Da.
Pentru noi, pentru dv., aceasta e variația care contează.
A noua configurație. O structură foarte delicată,
aproape diafană, care înconjoară inima.
Poate distribui, dar și aduna energie.
Dacă o puteți accesa fără a distruge
- ...țesutul din jur... - Nu. Nu prin față.
Prin spate. Coloana vertebrală, curbura toracică.
Desigur.
Flux de energie, cicatrizare și regenerare care depășesc orice imaginație.
O viață veșnică.
Vă voi oferi resurse nelimitate pentru cercetările dv.
Și ce doriți în schimb?
Să ne păstrăm bunul-simț!
Suntem căutătorii adevărului și transcendenței, spirite înrudite.
Poate o să vă cer cândva o favoare,
dar mă interesează privilegiul de a vă consemna procesul.
Lucrez singur.
Sunt foarte discret.
William Frankenstein și nepoata dv., Herr Harlander.
Mă mai gândesc.
Mă gândesc...
Dle baron!
Nu vă prefaceți că sunteți rezonabil, ar fi păcat.
Victor!
William!
- Victor! - Uită-te la tine!
Ce mare te-ai făcut!
N-am niciun merit.
Ți-o prezint pe viitoarea mea soție.
Lady Elizabeth Harlander.
E o adevărată încântare.
N-am fost șocat când ai fost exmatriculat,
dar modul și virulența exmatriculării
nu-și aveau locul.
Ba da.
Le meritam.
Am insistat să le merit, nu-i așa, Herr Harlander?
A fost impresionant.
De ce i-ai provocat?
De ce nu ți-ai văzut de treabă fără să atragi atenția asupra ta?
Cât de precaut, chiar și pentru tine, William.
Parcă-l aud pe tata.
Tatăl nostru era plin de tact.
Era precis, discret, măsurat.
Eu, pe de altă parte, nu înțeleg de ce modestia e o calitate.
Victor a căutat mereu atenția altora.
Și în copilărie îi domoleam glasul păstrând tăcerea.
Poate prea mult și prea des, nu, Victor?
Dacă poți regenera viața
nu doar ca o simulare,
ci ca un gest divin, prin metode fizice și chimice, de ce s-o șoptești?
Râzi?
- Te amuză? - Da.
Nu-s clare ideile mele?
Le exprimi suficient de zgomotos.
Nu merită atenție?
Ideile în sine nu merită atenție.
Luminează-mă!
Să luăm războiul, de exemplu.
William, un trabuc și un brandy în birou?
Ai mai auzit-o pe nepoata mea dezbătând subiectul ăsta.
Scuzați-ne!
Continuă! Ideile.
Onoare, patrie, bravură.
Sunt idei care merită atenție, sunt înălțătoare,
nu crezi?
Dar bărbații mor pentru ele.
Într-un mod complet neînălțător,
cu fața în noroi, înecându-se cu sânge,
urlând de durere.
Bărbați care erau tați, frați sau fii.
Au fost hrăniți, spălați, alăptați
și educați de mamele lor,
doar ca apoi să piară departe
de cei care provoacă aceste tragedii.
Ei rămân acasă, neatinși de sânge sau baionete,
cu pielea nestrăpunsă, cu păturile calde și curate.
Asta se întâmplă când proștii urmează idei.
Mă consideri prost?
Dă fuga la brandy și trabucuri.
Te așteaptă băieții.
Deseori credem că întâlnim îngeri sau diavoli,
ca apoi să descoperim că e doar o iluzie.
Jucăm o partidă de șah
cu propria persoană.
Ajută-l!
Poftim! Bea asta.
Veniți cu mine!
Nimic.
Omul care era de cart l-a văzut.
Ne dă târcoale prin ceață.
L-am văzut înecându-se.
Domnule!
Oamenii sunt înspăimântați.
Ei vor să-l lăsăm pe bărbat pe gheață
și să terminăm.
E sub protecția mea...
și a Coroanei!
După câteva săptămâni m-am dus cu William și Harlander
la un lac de lângă Vaduz, dincolo de canal.
Turnul filtrează apa care irigă culturile.
Construcția a fost oprită la începutul războiului.
Nu ăsta, ci războiul anterior.
Sau cel de dinainte, nu mai știu.
De cum am dat cu ochii de el...
De turn,
am simțit chemarea destinului.
Structura e practic intactă,
E un jgheab care duce de sus până jos.
O să-ți transport lucrurile.
Le aducem de la Edinburgh.
Primiți orice vă doriți.
- Orice? - Orice.
L-am angajat pe William pe durata proiectului.
Îmi trebuie un depozit.
- Și o ghețărie aproape. - William!
Sunt două rezervoare la baza turnului.
Le putem modifica.
Trebuie reparate motoarele cu aburi.
Ne trebuie destul combustibil.
Acolo și acolo, patru baterii de înaltă capacitate,
polaritate pozitivă și negativă,
plus un sistem cu paratrăsnet de argint, care să ajungă în laborator.
Da. Constructorii mei pot fabrica tot echipamentul necesar.
În cazul ăsta, avem o înțelegere?
Am bătut palma.
Ticălosule!
Ăsta nu.
Deschide gura!
Ai noroc că te spânzură. Ai fi murit într-un an.
Herr Harlander mi-a promis specimene de calitate.
Poate că v-a promis,
dar, așa cum știți,
fărădelegile nu te îmbogățesc și avem dovada aici.
Sunt niște prăpădiți!
Îmi pare rău.
Are spatele puternic. Ăsta rămâne.
Veniți mai târziu.
Spovedanie?
Eram curios.
De ce avea nevoie de spovedanie o făptură atât de delicată și pioasă?
Norocul mi-a scos în cale o șansă
și...
aveam să aflu.
Binecuvântați-mă, căci am păcătuit.
De când nu te-ai mai spovedit, fata mea?
O săptămână. Am stat la mănăstire.
O săptămână?
Atât de degrabă ai păcătuit?
Da.
Cu gândul, nu cu fapta.
- E vorba de un bărbat? - Da.
Fratele logodnicului meu.
Poftă trupească?
Ură.
Ură...
- Ură? - E un om groaznic, grotesc.
Ce cuvinte aspre!
Nu crezi că ești prea brutală?
Cu tot respectul, nu-l cunoașteți.
Vrea să-i controleze și să-i manipuleze pe toți cei din jur.
Ca orice tiran, adoră să facă pe victima.
Singurul lui avantaj
e că e mai grosolan decât crede.
Grosolan?
Explică-mi, copila mea!
În primul rând, e ușor de depistat.
Îl vezi și pe o stradă aglomerată, în zi de târg.
Cât de repede m-ai văzut?
Cu mult înainte să mă vezi tu.
Ai luat cina?
Nu mi-e foame, baroane. Mulțumesc.
Eu sunt lihnit.
- Mulțumesc, prietene. - Vă mulțumesc.
Ce cărți ai cumpărat? Îmi dai voie?
Ghicește!
- Să ghicesc? - Da, asta vreau.
Prea bine.
O poveste de dragoste...
scăldată în soarele Mediteranei, în mătăsuri și în scandaluri amoroase.
Jignitor, dar nu mă mir.
Serios?
Insecte?
Pasiunea mea științifică înclină către lucruri mărunte.
Se lasă în voia naturii, poate în ritmul divinității.
Mereu am căutat ceva pur, minunat.
Asta căutai la mănăstire?
Într-un fel.
A meritat?
E ceva ce merită?
Dă-mi voie, surioară!
Nu mi se pare cuviincios.
E ceva cuviincios?
Prea bine.
Ai râs!
Pentru prima oară
am devenit mai interesat de viață
și ceva mai puțin interesat de...
Moarte.
Tija principală are un sistem de fixare rapidă.
Ai folosit un aliaj?
Cupru și zinc.
E inacceptabil. De la capăt!
Argintul e conductorul perfect.
William, te rog să rămâi aici.
Doar în tine am încredere.
Doar câteva zile.
N-o să-l prinzi.
Superb!
Îl prindem sau îl lăsăm să zboare?
Îl prindem.
Acum avem ceva în comun.
Un prizonier.
Așa cum promisese, William s-a ocupat de construcția și dotarea laboratorului.
Îl poți instala acolo?
Du-te și ajută!
Mi-a urmat instrucțiunile cu strictețe.
Baterie.
E din argint pur.
Punctele de conductibilitate corespunzătoare sistemului limfatic.
A fost o sarcină complexă, dar m-am descurcat.
Herr Harlander, mulțumesc. Petrecerea a fost încântătoare.
Sper că nu ați neglijat cercetările
ca să vă ocupați de mine și de Elizabeth.
În niciun caz.
E tânără. Se poate baza pe noi că o vom proteja.
Vă las singur.
Nu-i nevoie de subterfugii între noi.
Porțelanul francez, instrumentul muzical al șuvoiului masculin.
Sunt pe cale să găsesc o soluție, un punct de acces la sistemul limfatic.
Da, asta...
A trecut multă vreme.
Războiul e pe sfârșite.
Ca și finanțarea mea.
Spuneați că fondurile sunt nelimitate.
Dar nu și răbdarea mea.
Știu din surse sigure că într-o săptămână o să aibă loc o bătălie.
Războiul își va vărsa bogăția pe țărmurile noastre.
Trupurile din bătălie vor fi sfârtecate.
O săptămână.
- O săptămână? - Apoi vom rata momentul istoric.
Puteți trage apa, dle baron?
O săptămână în care să descopăr cum să transfer curentul.
Imposibil!
Ce mă fac?
Eram aproape, o simțeam.
Apoi... viața mi-a încurcat calculele.
Cred că i-a fost dor de tine.
Te avertizez, Elizabeth, am lucrat la o disecție.
E superb.
Te dezgustă?
Îmi amintește de tablourile cu martiri.
Durerea s-a dus.
Vezi creația Domnului în simetrie și forme.
Elizabeth!
Trebuie să-ți mărturisesc ceva.
Cred în minunății, ca și tine.
Există o legătură între noi. O simți?
E aproape fizică. Cred că e altceva.
Să crezi ceva nu înseamnă că-i adevărat.
Atunci, de ce ai venit?
Frumoasă făptură, nu?
Solitară. Cuceritoare, dar stranie.
Are trei inimi.
Ochi multipli. Sânge alb.
Și o fascinantă lipsă de variante.
Nu înțeleg.
Alegerea e tronul sufletului.
Unicul dar primit de la Dumnezeu.
Elizabeth...
Eu am ales.
Noapte bună!
Elizabeth!
Credeam că am dat greș.
Credeam că se sfârșise. Credeam...
M-am tot gândit...
Și...
Simetrie.
Simetria divină. Da.
Da.
Am amplasat bateria deasupra sistemului limfatic.
Găsisem cheia.
Nimic nu mă mai putea opri.
Nimic.
Nu! Nu luați cadavre
de deasupra sau de dedesubt, dacă nu le însemn eu.
Gheața și putrefacția strică țesuturile.
Căutați doar la mijloc.
Abundența te dezorientează dacă nu știi precis ce cauți.
Prefer specimene înalte, cu membre lungi.
Mi-e mai ușor să lucrez cu ele.
Îmi place asta.
Perfecțiune.
De ce nu, dragul meu baron?
Într-adevăr, de ce nu?
Caută un cap intact.
Puneți-l în căruță.
Așezați-l acolo!
Aduceți-i pe toți!
Dumnezeule!
Îmi dai voie?
E gata.
Herr Harlander!
Vine furtuna!
Bastonul.
Bastonul!
În mânerul bastonului.
Mercur.
- Ești bolnav? - Mulțumesc.
Ai sifilis?
Da, sunt pe moarte.
O noapte cu Venus, o viață cu mercur.
Nu așa-i vorba?
În ce fază e?
Secundară?
Amândoi știm ce se va întâmpla.
Începe să-mi roadă oasele.
Osul orbital, mandibula, dinții, maxilarul, craniul, creierul va fi expus.
Tumori, nebunie, dureri înfiorătoare.
Într-o dimineață o să încep să urlu și n-o să mă mai opresc.
N-aș putea accepta un asemenea sfârșit ordinar.
Și asta mă aduce la condiția mea.
Ai acceptat-o în schimbul
sprijinului meu generos.
Îi dăm viață noului nostru Adam
și vreau să ocup eu acest trup perfect.
Nu.
- Nu. - Da.
Nu acum!
- Ba tocmai acum. - Discutăm după, nu acum.
Nu există „după”!
Nu există „după”.
Ți-am dat tot ce ai vrut.
Îți dau tot ce-mi ceri.
Spune-mi și e al tău.
Chiar și Elizabeth.
Te rog!
Ajută să spui „te rog”.
Boala ți-a cuprins toate măruntaiele.
E sistemică, știi prea bine.
Toate organele sunt bolnave.
Creierul și sângele sunt bolnave.
Dar banii nu sunt, nu?
E imposibil.
Ajunge să spui un simplu cuvânt.
„Da.” Nici mai mult, nici mai puțin.
Nu! Ai înțeles? Nu.
Ce faci?
Oprește-te!
Fără asta nu mai avem nimic. Pierdem amândoi.
O să fiu vulturul care se înfruptă din ficatul tău.
Te rog, oprește-te!
Herr Harlander!
Ține-te! Uită-te la mine!
Nu! Herr Harlander!
Nu!
M-ai mințit.
Ai mințit.
Victor!
Nu, te rog.
Uite, sunt la fel.
Soare.
Soare. Lumină.
Privește-l!
Lumina soarelui. Soarele e...
Soarele e viață.
Căldura.
Da!
Victor.
- Victor. - Da.
Da. Sigur că da.
Sigur că da.
Victor.
Corespondența.
Scrisori de la moșie.
Din Geneva.
- Sunt vești de la unchiul meu? - Nu.
Poate ar trebui să-i vizităm.
Ai grijă! Uită-te în jos!
Apă.
Da, apă.
- Victor. - Eu sunt Victor.
Asta e apă. Vino.
- Victor. - Haide! Bine...
Facem un pas mare.
Împreună. Ești gata?
- Așa. - Victor.
Nu așa. Pe aici.
Nu. Frige.
Nu atinge.
Frige.
Stai jos! Foarte bine! Da.
Da. Uite ce am aici.
Ia uite! Ce-i asta?
Ce-i ciudățenia asta? Ai grijă!
Ești puternic.
Da. Așa.
Mai vrei una? Asta se pune aici.
Cheie.
Victor.
Asta o să-ți țină de cald.
O pătură, să-ți țină de cald.
Victor.
Bine.
Rămâi aici.
Stai aici.
Mă întorc. Rămâi acolo!
Victor.
Nu, e în regulă.
Mă întorc.
Victor.
Totul era nou pentru el.
Căldura, frigul, lumina, întunericul.
Iar eu îl modelam.
Nu mă gândisem la ce avea să urmeze creației.
Ajungând la marginea lumii,
orizontul dispăruse.
Realizarea părea nefirească.
Lipsită de semnificație.
Și asta mă tulbura.
Oamenii tăi vor să se întoarcă.
Nu-i așa?
Probabil.
Imediat ce ne eliberăm, pornim înainte.
Cu orice preț.
Îmi împărtășești nebunia.
Poate că există un motiv pentru care trebuie să-mi asculți povestea.
Indiferent dacă există sau nu,
aș vrea s-o ascult.
Au trecut săptămâni
și, pe măsură ce forța lui creștea, a mea slăbea.
N-a mai făcut progrese de comportament sau limbaj.
Nu, nu.
În jos!
Da, așa.
Așa. Nu te mișca!
Da, tu ești.
Tu ești. Bine?
Da, se vindecă frumos.
Sunt obosit.
N-am dormit,
n-am apucat nici măcar să ațipesc.
Te-am îngrijit.
Te-am ras.
Nu, oprește-te!
Dă-i drumul! Nu. Deschide!
Deschide mâna!
Ce faci?
Uite ce-ai făcut!
Trebuie să mă asculți. Am spus să-l lași.
Ce prostie! Nu. Încetează!
Vino încoace!
- Victor. - Nu mă atinge!
Să nu mă atingi niciodată!
Vino încoace!
Nu eu am făcut asta, ci tu.
Rana.
S-a închis.
Dar cum?
Bine.
Nu.
Bine...
Sunt sigur că totul e în regulă.
Ajungem în curând.
Știu că ai gânduri.
Știu asta.
Undeva, în capul tău, există gânduri.
Nu-i așa?
Nu ai lucruri de spus?
Oricât de zăpăcite și de confuze ar fi?
Nimic?
Exagerez eu?
Victor.
Da!
Am stabilit deja asta.
Așa mă cheamă. Sunt Victor.
Mai poți spune și altceva? Absolut orice.
Orice.
Soare.
Frig. Ploaie. Sânge. Orice.
Cizmă. Poți spune „cizmă”?
Victor.
Nu, da, nu, da! Poți...
Poți să spui „mână”?
Mână.
Ți-e frică de mine?
De ce te-ai teme de mine?
Nu-ți fac niciun rău.
Nu-ți fac rău. Eu te-am creat.
Sunt creatorul tău. Ajunge!
Chiar ai venit.
Vino!
Trebuie să-ți spun. Am atâtea să-ți arăt, Elizabeth!
N-o să-ți vină să crezi. E magnific.
Să-ți arăt mai întâi notițele mele!
Unchiul meu e aici?
Poftim?
Unchiul meu e aici?
Nu.
Sunt singur. Nu-i aici.
- Se întoarce în câteva zile. - Nu arăți grozav.
Mă simt extraordinar. Am mintea limpede. Veniți!
Ai febră?
Sunt încântat să vă văd.
Sunt extaziat. Mi-am recăpătat veselia.
Magnific! Știam că se va întâmpla.
Victor...
Victor, ascultă-mă un pic!
Cine te-a rănit?
Trebuie să vezi asta, William.
Stai să le aranjez!
Vreau să-ți arăt și eu ceva.
Societatea Regală de Medicină
- ...vrea să te primească. - Încă nu.
Nu sunt pregătit.
Credeam că asta ți-ai dorit mereu.
Bărbatul...
- Bărbatul de jos. - L-ai văzut?
E pacient? Victimă?
Tu i-ai făcut rănile alea.
Nu. Lumea l-a rănit, Elizabeth.
Eu i-am dat viață.
I-am dat viață.
Sus!
Hai!
Așa...
Încă se obișnuiește cu mediul.
E puternic, William.
- Ai reușit. - E foarte puternic.
Ai reușit.
Toate sistemele funcționează.
Se vindecă.
Vindecarea e haotică.
Dar excepțională.
De ce e înlănțuit aici?
Pentru siguranța lui și a mea.
E ușor de curățat și îngrijit.
Nu cunoaște altă soartă.
Dar tu cunoști.
Harlander știe?
trebuie să pregătesc totul pentru când vine...
- Sigur. - ...ca să fie prezentabil.
E inteligent?
Victor, e inteligent?
Nu înțeleg cum anume ai făcut ce ai făcut,
dar îi realizez însemnătatea.
Victor, te-ai întrebat vreodată
care organ ascunde sufletul,
dintre toate care-l alcătuiesc?
Nu.
E ceva tulburător la creatura aia.
Strâmbă, ca o reflexie din casa cu oglinzi.
Dar animată.
Ce anume o animă?
Doare?
O frunză?
Pentru mine?
Mulțumesc.
Nu e frumoasă?
Pentru mine?
Eu sunt Elizabeth.
Poți să spui „Elizabeth”?
Elizabeth.
Gâtul scoate sunetul.
Elizabeth.
Trebuie să plec.
Eliza... beth.
Nu te apropia de chestia aia.
„Chestie”?
Da, chestie.
E vie, dar îi lipsește scânteia de inteligență
la care sperasem.
Poate nu e cum crezi tu.
Ceva a mers prost.
Un blocaj, o cusătură, o conexiune.
Marele Victor Frankenstein a greșit?
Creatura nu rostește decât un cuvânt.
„Victor.”
Îl spune întruna, fără niciun motiv.
Poate că deocamdată cuvântul ăla e totul pentru el.
Dacă renașterea i-a dat un spirit mai simplu,
- ...mai pur... - Pur?
Mai pur decât al omului de rând?
Dacă, neînfrânată de păcate,
suflarea creatorului a pătruns direct în carnea-i rănită?
Dumnezeule, Elizabeth!
Dacă m-aș forța să cred asta,
aș presupune că ești atrasă de făptura aia.
E înțelegere.
I-am citit durere în ochi,
iar durerea e dovada inteligenței.
Și durerea mea?
Și ce mi-ai refuzat?
Ce vrea inima mea...
Inima ta?
Din întreaga anatomie,
ăsta e organul pe care-l înțelegi cel mai puțin.
Doar monștrii se joacă de-a Dumnezeu.
Mai pur decât omul de rând?
Dar, cumva, eu sunt ticălosul.
Ai inima pură?
Te asigur că nu e așa.
Știu prea bine, eu am pus-o acolo.
Sus!
Să mai încercăm o dată.
Dă-mi piciorul!
Piciorul!
Dă-mi piciorul!
Durerea e dovada inteligenței, nu?
Să probăm teoria asta.
Dă-mi piciorul!
Piciorul!
Haide!
Dă-mi-l, fiară!
Dă-mi piciorul!
Piciorul!
Victor!
Ce e, Victor?
Vino!
Am eșuat, am făcut o greșeală.
- N-ai eșuat, am văzut lucrarea. - Ba da.
- E perfect. - Creatura e periculoasă.
Nu e... Victor!
Să vină și Harlander și vorbim și cu el.
William, trebuie să știi ceva.
O să-ți arăt.
- Harlander... - L-a ucis într-o criză de furie.
Înțelegi de ce am ezitat să-ți împărtășesc asta?
Și mai ales lui Elizabeth.
Ce facem acum?
Poftim?
- Ce facem acum? - „Ce facem”?
Du-o pe Elizabeth la Viena.
Spune-i că a intervenit ceva urgent și trebuie să pleci.
Ascunde-i adevărul!
Spre binele ei.
Fă ce-ți spun!
Ne întoarcem repede. Dar deocamdată e mai bine așa.
Urcă în trăsură, te rog!
Ce durată de viață are Creatura?
Foarte scurtă, cu siguranță.
Am un presentiment oribil.
Ce e?
Întoarce!
Du-te tu la Viena!
Întoarce, altfel, sar. O să-l omoare.
Spune un cuvânt.
Încă un cuvânt. Oricare.
Fă-mă să te salvez.
Victor.
Elizabeth.
Victor!
Dar ăsta n-a fost sfârșitul.
În căutarea vieții, am creat moartea.
Se pare că trebuie să vorbesc iar cu oamenii mei.
Nu-ți face griji.
O să mă asculte.
Nu, nu-i face rău! Sunt aici.
Ia-mă!
Hai, fiară!
Omoară-ne pe amândoi, confirmă povestea creatorului tău.
Creatorul meu... ți-a spus povestea lui.
Acum o să ți-o spun eu pe a mea.
PARTEA A DOUA POVESTEA CREATURII
Victor!
Te-am strigat, dar am înțeles că sunt singur.
- Ce-i ăsta? - Trage!
Împușcă-l!
L-ai nimerit?
Unde e?
Rănile mi se lecuiseră.
Dar îmi era atât de frig!
- Poți să faci focul? - Bine.
O să dreg țarcul cât pot de iute.
Ești teafăr? L-ai nimerit?
Nu, am căutat peste tot, nu-i nicăieri.
Am tras de două ori în el.
Am pierdut urma de sânge la vreo 2 km.
Bine. Intrați!
I-am mers pe urme o vreme, apoi a dispărut.
Ce era? Un urs?
Nu era nici urs, nici om. N-am mai văzut așa ceva.
Era o stafie?
Nu era stafie, sângera. Era din carne și oase.
Vino încoace!
Povestește-mi ce ai văzut!
Anna-Maria, du-l pe bunicul tău lângă foc!
Vezi să stea comod.
Aici, bunicule!
Ne-am adâncit în pădure, nu l-am găsit.
Punem noi mâna pe el.
- O să dureze. - Da.
Anna-Maria, vino!
Hai! Ajută-mă afară!
Bătrânul m-a impresionat.
Ochii lui orbi erau plini de înțelepciune.
Oamenii ăștia stăpâneau sunetele.
Le foloseau ca să-și vorbească
despre trăiri și idei.
Le ziceau „cuvinte”.
Fii atentă!
Ce-i asta?
Un băiat.
- Încă o dată. - Un băiat.
Foarte bine, fata mea.
Și aici?
Un ochi.
- Încă o dată. - Un ochi.
Bravo, fetița mea!
- Ochi. - Și asta?
Mâna.
- Foarte bine. - Mână.
Ajută-ne!
Leagă-l pe cel mai mare.
Tânjeam să fac parte din familia asta.
Ne trebuie surcele pentru la iarnă.
Facem câteva drumuri.
Să fiu binefăcătorul lor.
Ne trebuie bușteni mari.
Bine.
Cu ce i-aș putea ajuta?
Anna-Maria! Tată!
Veniți să vedeți!
Uite, Anna-Maria!
Mai sunt și acolo. Uite!
Cine să fi făcut asta?
Spiritul Pădurii.
Să-i mulțumim.
Mulțumesc.
Spune: „Mulțumesc, Spiritul Pădurii.”
Mulțumesc, Spiritul Pădurii.
Mulțumim.
Vino! Uite!
Mulțumesc.
De atunci am devenit protectorul lor invizibil.
Spiritul Pădurii.
Uneori făceau și ei gesturi de bunătate către mine.
Haine, pâine...
Pentru o clipă,
o clipă prea scurtă,
am făcut pace cu lumea.
Haideți!
Intrați!
Nu uita să închizi poarta!
Cine o fi făcut asta?
Spiritul Pădurii?
L-am luat.
„În cele din urmă, tânărul trufaș
nu-și găsi mâna ce-o pierduse.
S-a transformat în piatră, averea i s-a risipit,
orgoliul se duse, pământul se duse.”
Foarte bine, draga mea!
Ai citit minunat. Încearc-o pe asta.
Lupi!
O idee,
un sentiment mi-a devenit limpede.
Vânătorul nu ura lupul.
Lupul nu ura oile.
Dar violența dintre ei era inevitabilă.
Mi-am zis că poate așa e mersul lumii.
Te vânează și te ucide
doar pentru că ești cine ești.
Vindem oile până la sfârșitul lunii, tată.
Vă duc pe tine, pe Alma și pe Anna-Maria în oraș.
Mergem în munți,
vânăm lupii și ne întoarcem la primăvară.
Mă rog aici singur în fiecare iarnă, n-o să-mi schimb acum obiceiul.
Te rog, tată, ascultă de glasul rațiunii!
Tu fă ce ai de făcut, așa o să fac și eu.
Moșneag încăpățânat!
Am rămas doar noi doi, Spiritule.
Doar noi doi.
Mi-am închipuit multe moduri
în care să mă prezint bătrânului.
Avea să se teamă de mine?
O să fie bucuros?
O să mă alunge?
Cine-i acolo?
Un singur pas m-a purtat într-o lume cu totul diferită.
Una pe care o privisem doar de la distanță.
Te rog, zi-mi cine ești!
Răspunde!
Spune-mi!
Ce cauți aici?
Sunt călător.
Bun-venit, drumețule!
Să nu crezi că sunt nerecunoscător dacă te rog să-ți tragi un scaun.
Mi-e greu să fiu o gazdă primitoare.
Da.
Vederea m-a lăsat.
Dar găsești pâine și brandy pe masă.
Servește-te, rogu-te!
Brandy?
Limba ta...
Ți-e greu s-o vorbești.
Nu ești de prin partea locului?
Te temi?
N-ai de ce.
De ce te temi?
De toate.
Ai...
Ai mâinile înghețate
și ai fost rănit, nu-i așa?
Rănit?
Da. Mâinile și chipul tău au cicatrici.
Porți uniformă militară.
Ai fost rănit în luptă?
Te ascundeai
după roțile morii, nu-i așa?
Da. Spiritul Pădurii.
Da.
Nu te pot judeca după înfățișare,
dar e ceva în glasul tău
care-mi spune că ești bun și generos.
Bun?
Rămâi cu mine!
Împărțim hrana și focul.
Aș fi încântat să-ți dau din puținul meu
și tovărășia ta mi-ar prinde tare bine.
Ai putea să-mi citești.
Să citesc?
Fă-ți aici căminul și să fim prieteni!
Prieten.
Prieteni.
Atunci am citit prima mea poveste,
prima dintre povești.
Am citit despre un bărbat pe nume Adam și o femeie pe nume Eva,
despre ce-au făcut în prima grădină.
Am citit cum s-au înălțat cetăți rivale
și cum s-a prăbușit un turn,
cât s-a mâniat un zeu.
Am citit despre oameni care au luptat cu balaurii
și despre oameni care au pierdut tot.
Timpul trecea
și se ducea odată cu frunzele toamnei.
N-ai văzut niciodată zăpada, prietene?
Curăță și înnoiește lumea.
„Numele meu e Ozymandias, Regele Regilor
Priviți-mi lucrarea, Semeților, și pierdeți-vă speranța
E tot ce-a mai rămas.
În pustiul din jurul colosalei ruine, nemărginite și goale
Nisipuri singuratice și drepte, întinse cât vezi cu ochii
Numele meu e Ozymandias...”
Mai sunt și alte cărți în lume?
Cu siguranță mai sunt câteva.
Dar nu aici.
Ia ultima carte din stânga!
N-am ajuns la ea.
Paradisul pierdut, de Milton.
Omul are întrebări pentru Dumnezeu.
Până și Dumnezeu are întrebări.
Cred că dorea răspunsuri și de asta ni l-a trimis pe fiul Său.
Probabil că moartea Îl intriga.
Suferința.
Vreau să știu cine sunt.
De unde vin?
Dumnezeu ți-a luat amintirile, cum aș dori să le ia și pe ale mele.
Cu mulți ani în urmă am ucis un om,
un om bun,
iar de atunci plătesc pentru asta.
Iartă.
Uită.
Adevărata măsură a înțelepciunii.
Să știi că ți s-a făcut rău,
să știi cine ți-a făcut rău,
dar să lași amintirea să se șteargă.
Nu pot să uit ce nu îmi amintesc.
Nu-ți amintești nimic?
În vise...
văd amintiri.
Diverși bărbați.
Toți... în bucăți.
Îmi...
Îmi amintesc foc și apă.
Și nisip sub tălpi.
Și un cuvânt.
Un singur cuvânt.
Care?
Victor.
Du-te la el!
La cuvânt.
Atunci am aflat.
Grozăvia adevărului.
Am înțeles că nu sunt nimic.
Un nenorocit.
O murdărie.
Nu eram de-o fire cu oamenii.
Durerea asta mi-a rămas în minte.
N-a mai părăsit-o.
Apoi l-am văzut.
Numele tău.
„Victor Frankenstein.”
Și locul unde te puteam găsi.
Nu!
Te-ai întors.
Am aflat ce sunt.
Din ce sunt făcut.
Sunt... copilul unei case mortuare.
O epavă
făcută din rămășițe și cadavre.
Un monstru.
Știu ce ești.
Un om bun.
Și... ești prietenul meu.
Prieten?
Prieten.
Ce e creatura asta?
Făptura din pădure?
Ce i-ai făcut?
Nu mișca!
Repede! Încarcă! Ucide-l!
Era din nou tăcere,
apoi... o viață fără îndurare.
Cât am fost mort?
Nu știu.
Dar am văzut că rănile mi s-au vindecat.
Aerul înghețat al iernii îmi înțepa plămânii.
Mă simțeam mai singur ca niciodată,
pentru că oamenii au un leac pentru toate durerile,
Moartea, un dar pe care mi l-ai refuzat.
Pizma a început să mă roadă
și am hotărât să-ți cer o singură favoare.
Ție, creatorul meu.
Ți-am cerut... o tovarășă.
Trebuie să te trezești.
Da, firește.
Nunta începe în curând, am nevoie de tine alături.
Ar fi greu de crezut,
dacă nu ți-aș cunoaște generozitatea.
Am vorbit cu câțiva oaspeți despre anchetă.
Despre explozie.
Majoritatea iau lucrurile așa cum sunt.
Cum anume, William?
E trecutul, Victor.
Un accident groaznic.
Vreau să vând conacul.
Nu ne avem decât unul pe celălalt.
Vreau să arunci petale peste tot.
Să fie peste tot!
Du-te sus și mai aruncă.
Știu că aduce ghinion să vezi mireasa înaintea ceremoniei.
Doar pentru mire.
Așa e, nu pentru mine.
Bună, Elizabeth!
Rareori am simțit remușcări înainte, dar acum e tot ce simt.
O febră m-a chinuit multă vreme, dar a trecut,
iar acum te văd așa cum ar trebui.
Vă doresc ție și fratelui meu mai mic,
pe care-l iubesc ca pe ochii din cap, numai bine.
Probabil vrei să crezi asta.
Mi-e groază să te aud spunând-o.
În ziua nunții mele îți cer o singură favoare.
Nu mai minți.
- Vreau să-ți spun... - Pleacă din camera mea!
- Elizabeth... - Pleacă!
Ieși din umbră,
dacă ești aici.
Ai venit să-mi mulțumești?
Ai supraviețuit și ești suficient de inteligent ca să mă găsești.
Mi-ai ieșit bine.
Vreau să-mi faci o tovarășă.
Una ca mine.
O tovarășă?
Înțeleg.
Un alt monstru.
Da.
Putem fi monștri împreună.
Liniștea sufletească m-a costat scump,
iar prezența ta... e chemarea nebuniei.
Nu pot să mor.
Și nu pot să trăiesc...
singur.
Prin tine am creat ceva oribil.
Nu ceva.
Pe cineva.
Ai făcut pe cineva.
Pe mine.
Chiar dacă sunt din bucăți, creatorule, am judecată.
Simt.
Am o singură rugăminte...
Fă-mi una ca mine.
Și apoi?
Procreare.
Reproducere.
Un cămin?
Un mormânt?
Moarte care zămislește moarte care zămislește moarte.
O rasă de diavoli care se răspândește.
Obscenitate care se perpetuă.
Sunt obscen pentru tine. Pentru mine, pur și simplu exist.
Pleacă!
N-o să mai fac niciodată ceva ca tine, ticălos și diform.
Deci tot voința ta contează, Victor.
Voința aia oribilă, care m-a adus la viață, acum mă condamnă?
Minunea nu e că vorbesc, o minune ar fi ca tu să asculți!
Dacă nu vrei să-mi oferi iubire, mă las pradă furiei.
Și a mea e infinită.
Laoparte!
Victor!
Ce se întâmplă?
Tu...
Tu ești.
Elizabeth, îndepărtează-te de el!
Nu!
A atacat-o!
Ia-mă cu tine!
Doamne!
Nu, dă-mi voie... Te pot salva.
Te pot salva.
De ce să mă salvezi?
De tine?
Mă tem de tine, Victor.
Nu...
Mereu m-am temut.
Fiecare dram de nebunie și distrugere.
Însăși conflagrația care a devorat tot.
Tu ai stârnit tot.
Tu ești monstrul.
Locul meu nu era în lumea asta.
Am căutat și am tânjit după un lucru pe care nu-l puteam numi.
Dar l-am găsit în tine.
Să fie pierdută și apoi găsită,
atât trăiește iubirea.
În scurta ei existență,
în tragedia ei...
a căpătat veșnicie.
E mai bine așa... să pier
sub privirea ta.
A murit și vreau să mă duc după ea.
Mi-ai dat o viață nedorită.
Ți-o dau înapoi.
M-ai considerat un monstru.
Îți întorc favoarea.
Omoară-mă! Fă-o!
O să te fac să sângerezi.
O să te fac supus.
Oi fi tu creatorul meu,
dar, de azi înainte, eu o să-ți fiu stăpân.
M-ai vânat dincolo de păduri,
dincolo de munți,
dincolo de orizonturi înghețate,
până când n-a mai rămas nimic.
Doar tu... și eu.
Vreau muniție.
Ascute ăsta!
Trei conserve de lapte condensat, lemn de foc.
Și șase batoane de dinamită.
Șase?
Ce vânezi?
Un animal mare.
Nu!
Victor.
Asculți doar când te rănesc.
Ai încredere în asta.
Crezi că mă va ucide.
Aprinde-o și nădăjduiește că așa va fi, dar, dacă nu mă omoară,
mă întorc după tine.
Aprinde-o!
Iar acum... fugi!
Erai frânt, abandonat.
Iar eu
trăiam iar.
Simțeam cum carnea pârlită creștea înapoi.
Oasele trosneau așezându-se la loc.
Sângele gâlgâia prin inima de neoprit.
Din nou, negăsind milostivenie,
aveam o singură cale de urmat.
Și iată-ne!
Epuizați, terminați.
Incapabili să mai oferim sau să mai acceptăm.
Sângele de lângă cort...
E al meu.
Doar al meu.
O să sângerez.
O să mă doară.
O să sufăr.
N-o să se sfârșească niciodată.
Îmi pare rău.
Regretul mă macină.
Iar acum îmi văd viața așa cum a fost.
O să te duci, creatorule.
Stinge-te!
Totul va fi un moment trecător.
Nașterea mea. Suferința mea.
Pierderea ta.
Nu voi fi nici pedepsit,
nici iertat.
Speranțele nutrite,
furia...
N-au nicio valoare.
Mareea care m-a adus aici o să te ia pe tine.
Lăsându-mă izolat.
Iartă-mă!
Fiule.
Dacă ești în stare, iartă-te și permite-ți să trăiești.
Dacă moartea nu ți-e sortită, gândește-te la asta.
Cât ești în viață,
nu ai altă scăpare decât viața însăși.
Trăiește!
Spune-mi numele.
Tata mi-a dat numele ăla,
dar n-a însemnat nimic.
Acum te rog să mi-l redai...
pentru ultima oară.
Cum îl rosteai la început.
Când era totul pentru tine.
Victor.
Te iert.
Odihnește-te, tată!
Poate că acum
putem fi amândoi umani.
Lăsați armele!
- Armele jos! - Răspund pentru oamenii mei.
Poate să plece.
Suntem liberi!
Căpitane...
Ce ordonați?
Treceți la pânze!
Întoarceți!
Le spuneți dv. oamenilor?
Ascultați!
Plecăm acasă.
„ȘI ASTFEL INIMA SE FRÂNGE, DAR FRÂNTĂ DĂINUIE.” - LORD BYRON
INSPIRAT DE
„FRANKENSTEIN SAU PROMETEUL MODERN” DE MARY SHELLEY
Subtitrarea: Robert Ciubotaru