INLEDNING
ALLRA NORDLIGAST, 1857
Kapten!
Kan vi prata?
Vi måste bryta genom isen.
Besättningen är hungrig och utmattad.
Vi kan inte fortsätta i den här takten.
Hör på, allihop!
Ju mer vi fördröjer arbetet, desto fastare blir isens grepp.
Arbetet fortsätter.
Rotera grupperna.
Med all respekt...
- Manskapet behöver förvissning. - Förvissning?
Ja, att vi åker till S: t Petersburg när vi har befriat skeppet.
De tror inte att hon är sjövärdig och de vill veta...
Hör på!
Det är inte er plats, eller befälets här, att tro något alls.
Vi åtog oss ett uppdrag och vi ska slutföra det.
Vi ska nå Nordpolen.
Är det uppfattat?
En explosion, kapten.
Halvannan sjömil bort.
Hämta manskapet.
Slädhundarna är oskadda. Vi tar med oss dem.
Varifrån kommer då allt blod?
Här borta, kapten!
En skadad man som har förlorat mycket blod.
Han har ett sår i axeln och benet är brutet.
- Björnangrepp? - Jag tror inte det.
Larsen, hjälp mig med stöveln.
Ett konstgjort ben.
Lägg honom på båren!
Tillbaka till skeppet!
Hissa upp honom!
Larsen, den är på väg hitåt.
Lägg an!
På mitt kommando.
Sikta!
Skjut!
Rotera!
Skjut!
- Ombord! - Alleman ombord!
Var är mannen vi tog ombord?
Vad är det där? Vad vill den?
Ta honom till mig!
Muskedundret! Larsen, ta muskedundret!
Victor.
Victor!
Jag dödade den.
Den lever!
Stegen!
Dra upp stegen!
Ta honom till mig!
Håll i er!
- Hur många skott finns kvar? - Ett, men det dödar den inte.
Jag vet.
Jag siktar inte på honom.
Laudanum för att lindra smärtan. Drick.
Var är jag?
På det danska skeppet Horisont. Vi är kapten Anderson och dr Udsen.
Hur många dödade den?
Sex.
Den kommer tillbaka och dödar många fler.
Er alla, om ni inte ger mig till den.
Den är borta. Den sjönk ner i vattnet. Den är död.
Nej, det är den inte!
Den kan inte dö.
Jag har försökt att döda den.
Antingen ni tror mig eller inte...
...så kommer den tillbaka efter mig.
Och när den gör det
måste du lova att ni lägger ut mig på isen och låter den ta mig.
Snälla.
Vad är det för slags varelse?
Vad för en djävul skapade den?
Det var jag.
Jag skapade honom.
Jag hade beslutat att minnet av min ondska skulle dö med mig.
Det är klart.
En del av det jag berättar är fakta.
Annat är inte det, men allt är sant.
Jag heter Victor. Victor Frankenstein.
Det var min far som gav mig det namnet.
Vet du vad det betyder?
Ja, segrare. Någon som vinner allt.
Ja, allt började med honom. Min far.
Och min mor.
Victor!
DEL 1 VICTORS HISTORIA
Victor!
Kom ner, din far kommer.
Jag är här, mor.
Jag är här.
Min far var baron och en framstående kirurg.
Han gifte sig med min mor i ett konvenansäktenskap
eftersom hennes hemgift var stor och släkten var adlig.
Det hjälpte min far att bevara sin status och familjens gods.
Han var inte närvarande i våra liv,
men när han kom hem fick alla böja sig för hans vilja.
Claire, min kära.
Resten av tiden...
- Victor. - Far.
Resten av tiden var mor min.
Nej, ge mig det där.
Saltet i köttet berikar ditt blod och barnets.
Du äter ju för två.
Ät nu.
Det är näringsrikt.
Skyddsängel, kära vän.
Stå vid min sida och lämna mig inte.
Under din mantel, beskydda mig och...
Jag hörde dem gräla oupphörligt genom väggen.
De skrek på varandra om förmögenhet, egendom... och mig.
Deras röster fyllde mig med rädsla.
Han föraktade oss båda.
Vårt korpsvarta hår, våra djupa, mörka ögon.
Även vår tysta, ibland nervösa läggning, verkade reta honom fruktansvärt mycket.
Räkna upp, så gott du kan, den antika klassifikationen
av den mänskliga kroppens vätskor.
Blod, svart galla, gul galla och slem.
Ett normalt manshjärta. Vikt?
255 till 310 gram, far.
Medelvikten på ett kvinnohjärta?
225 gram till 285 gram.
Varför är det så, tror du? Annan massa på ett kvinnohjärta?
Känslornas djup?
Tendenser till melankoli?
Massa. Blodvolym, far. Musklernas blodförsörjning.
Ja. Det finns inget själsligt i vävnader och inga känslor i muskler.
Beskriv trikuspidalklaffens huvudfunktion.
Jag minns inte, men jag kommer nog snart ihåg.
Det gör du säkert.
Elfenben blöder inte, Victor. Kött gör det.
När du äntligen minns något kan patienten vara död.
Förstår du?
Huvudfunktionen hos trikuspidalklaffen
är att förhindra att blod rinner bakåt in i hålvenen.
Nej, inte dina händer. Inte nu längre.
De är nu instrument för ditt hantverk.
Var försiktig med dem.
Men ditt ansikte är fåfängligt prål.
Du bär mitt namn och med det mitt rykte.
Jag hoppas att du minns det.
Jag tror du har något riktigt bra.
Tre, två, ett...
Det är omöjligt.
Jag blandar.
Mor?
Mor!
Far!
Far. Det är mor.
Vad är det, mor?
Jag behöver varmt vatten och lakan. Mycket. Nu.
- Nej, Victor! - Mamma?
- Säg någonting, mamma! - Victor!
Far! Far!
Rädda henne, snälla!
Min mor, som jag hade kommit att betrakta som en del av mig själv,
hon som jag trodde aldrig skulle lämna mig,
hon som var liv... var nu död.
Hennes ögon hade slocknat,
hennes leende närde nu den kalla marken.
Gå!
Gå, allihop!
En del av universum hade urholkats
och himlavalvet var nu permanent mörkt.
Håll för ögonen.
Titta inte förrän jag säger till.
Nu.
William växte upp full av solsken och leenden.
Han hade ett lugnare, mildare sinnelag, vilket far uppenbarligen föredrog.
- Tack, far. - Det var ett nöje, min pojke.
Han var brisen, jag var stormen.
Han var skratt, jag var en rynkad panna.
Ta tömmarna.
Titta på mig, far. Titta på mig.
Det fanns något mer.
Eller snarare, något fattades.
Min mor hade dött
i händerna på den bäste doktorn av sin tid, min far.
En tanke tog form i mitt sinne.
Definiera hjärt-kärlsystemet...
Ofrånkomlig, oundviklig...
...som det beskrivs i De Motu Cordis.
Tills den blev sanning.
Far...
Du lät henne dö, eller hur?
Jag gjorde allt jag kunde för att rädda henne. Det vet du.
Så du misslyckades.
Ingen kan besegra döden.
Jag kan. Jag ska besegra den.
Allt du vet, ska jag lära mig. Och mer.
Jag tycker vi har gjort nog för idag.
Jag föddes på nytt den kvällen.
Jag fick se en syn.
Jag såg för första gången...
...den mörka ängeln.
Och den gav mig ett löfte.
Jag skulle bemästra liv och död.
Jag skulle bli en kirurg av samma kaliber som far.
Jag skulle överträffa honom i ambition och inflytande.
Skyddsängel...
Visionen var tydligare än något jag sett under min vakna tid eller i drömmar.
Men hur?
Mitt fördärv kom fort.
Två uppror och en brand på mors plantage, och förmögenheten försvann.
Vi behöll godset, men förlorade allt annat.
William flyttade till släkt i Wien och jag till London, sedan Edinburgh.
Och där försökte jag i årtionden...
...flytta fram den akademiska världens strama gränser.
Liv.
Det här...är liv, mina herrar.
MEDICINSKA HÖGSKOLAN DISCIPLINNÄMNDEN
Vi föds.
Och knappt har vi vuxit upp, så dör vi.
Döden.
Och mellan födseln och döden finns vår lilla sfär.
Födseln ligger inte i våra händer.
Inte sant?
Befruktning, gnistan som tänder tanke och själ.
Den ligger i Guds händer.
Gud.
Men döden.
Där finns utmaningen.
Det borde vara vår angelägenhet.
Borde.
Vilka är vi att göra det? Vi är inga gudar.
Men om vi ska bete oss lika oblygt som gudar,
måste vi åtminstone leverera mirakler.
Tycker ni inte?
Tända en gudomlig gnista i dessa unga elevers sinnen.
Lära dem trots istället för lydnad.
Visa att människan kan lära sig förstå naturen och förhindra döden.
Inte skjuta upp den, utan fullständigt stoppa den!
Tystnad. Tystnad!
Hur har du tänkt undervisa i det omöjliga?
Kroppen är sammansatt.
En butiksägare, som jag fick strax efter hans död.
Hjärnan blottad men fungerande, ryggmärgen och vagusnerven är intakta.
Ni kanske ser hårfina ärr.
Inga grova stygn behövs med min egen teknik.
Armen kommer nämligen från ett annat exemplar, en snickare.
Musklerna, ligamenten och nerverna är ihopkopplade.
Kroppens ryckiga rörelser orsakade av elektrisk ström är ingen nyhet.
Men energiflödet genom kroppen följer en helt annan tanke,
en österländsk idé som kallas qi.
Den beaktar energiflödet såväl inuti som utanpå.
Jag använder nålar på sex...
Tysta! Sitt ner!
Det här är en utfrågning, doktorn, ingen cirkus.
Det här hjälper inte er, Victor.
Galvaniska trick duger inte.
Trick.
Trick?
Är ni säker?
Det där var inget trick. Det var ett beslut.
Motorisk koordination mellan ögat från en död man och armen från en annan,
ingjutna med en ny vilja och rudimentär förståelse.
Förståelse hos en hjärna som redan har dött?
Släpp nu.
Tack.
Ett "tack" hjälper alltid.
Stäng genast av den, din charlatan!
Det här är framtiden. Varför inte studera och mäta det?
Det här är oheligt, en styggelse, en obscenitet!
Gud ger liv och Gud tar det, Victor.
Gud kanske är ofullkomlig!
Och vi måste rätta till hans misstag!
Låt inte de gamla dårarna tysta er röst!
Svaren kommer bara genom olydnad, fria från rädsla och fega dogmer!
Professor Krempe.
Baron Frankenstein, mitt namn är Heinrich Harlander
och jag har med mig ett introduktionsbrev från er bror, William.
- Från min bror? - Jag bad om privilegiet att få träffa er.
- Det tar bara en kort stund. - Låt gå.
- Så William ska alltså besöka mig? - Ja, om några dagar.
Han vill presentera er för sin trolovade. Min brorsdotter.
Elizabeth Harlander, en mycket trevlig ung dam,
direkt från klosterskolan. Jag har tagit fotografierna.
William har blivit framgångsrik i finansvärlden. Han gör sig ett namn.
"Gör sig ett namn"?
Det namnet har vi gemensamt, vare sig vi vill det eller inte.
Jag läste er artikel i The Lancet. Tror ni att ni klarar av det?
Att sammanfoga en människa?
Bygga en helt ny kropp och ge den liv?
- Ni såg det idag, inte sant? - Det jag såg var en korsfästelse.
- Det var över innan ni yttrade ett ord. - Men jag visade dem.
- Vad? - Sanningen.
De glömmer det till middagen.
Ja, ja. Men vad tyckte ni?
- Jag tyckte att det var briljant. - Ja, det var det.
Men ni är som ett barn, så exalterad,
kramar om er nya tanke så mycket att ni kväver den.
Därför oroar jag mig för er.
Kan ni behärska er glöd, Prometeus?
Eller kommer ni att bränna er innan ni hinner fram?
Verkligen.
Ursäkta om jag är fräck, men dagen har varit lång nog,
och jag är inte upplagd för sällskap av främlingar.
- Så om det var allt... - Men det är mycket mer.
Jag har tagit logi i Edinburgh.
Om tre dagar ska vi träffa William och Elizabeth.
Och den kvällen ska jag förändra ert öde.
Jag ska visa er något extraordinärt.
- Så vänligt. - Tack.
Persikan. Vänd på persikan.
Du har bitit i den igen.
Du äter persikorna.
Det är en memento mori.
Persikan symboliserar liv och ungdom, och du biter i den?
- Jag var hungrig, Kiki. - Kalla mig inte Kiki.
Baron Victor Frankenstein, sir.
Du kan gå.
Förlåt mig.
- Välkommen. - Herr Harlander.
En ung konstart, fotografering.
Adjö, Kiki.
Redan min passion.
Tog ni med teckningarna?
Tack.
- Ni är extraordinär. - Tack.
Ni använder nervsystemet till att leverera energin.
- Inte sant? - Det stämmer.
Därför är hållbarheten på livskraften som ni inger
mycket kortvarig, och avdunstar.
Varför?
På föreläsningen avslutade ni demonstrationen av stolthet.
Egentligen var det väl för att livskraften redan höll på att avta?
Är ni själv kirurg?
Jag var det en gång i tiden, i armén. Inte speciellt skicklig.
Men det tillät mig att börja bygga på min förmögenhet.
Jag äger några ammunitionsfabriker.
- En vapenhandlare. - En realist.
Känner ni till Evelyntavlorna?
Givetvis. Sir John Evelyns fyra trätavlor med minutiöst dissekerade preparat
av nerver, vener och artärer från döda kroppar. Hur så?
Ja, men det finns en femte.
Den mest fängslande.
Utsökt, inte sant?
Kött monterat på trä.
Liket har legat på skivan och skalats av lager för lager,
och den kvarvarande vävnaden lackas med harts på träet.
- Den visar det lymfatiska systemet. - Ja.
Det som muslimska läkare kallade "det hemliga kretsloppet".
Det innehåller bara tre liter vätska, men det är ett enormt nätverk.
- Det är anmärkningsvärt. - Ja.
För oss, för er, finns den viktiga variationen här.
Den nionde konfigurationen. En mycket delikat,
nästan eterisk struktur som omger hjärtat.
Den kan distribuera, men också lagra energi.
- Ja, kan man nå den utan att skada... - Nej. Inte framifrån.
Bakifrån, ryggraden, bröstryggens kurvatur...
Naturligtvis.
Flöde av energi, ärrbildning och regeneration utöver någons fantasi.
Evigt liv.
Jag kan ge er forskning obegränsade resurser.
Och i gengäld?
Ni behöver inte vara taktlös.
Vi söker sanning och upphöjelse, vi är själsfränder.
Jag kanske ber om att få föreviga era framsteg för eftervärlden.
Jag arbetar ensam.
Jag är mycket tyst.
William Frankenstein och er brorsdotter, herr Harlander.
Jag ska överväga saken.
Jag ska fundera.
Baron...
Låtsas inte vara resonabel. Det skulle vara så bortkastat.
- Victor. - William!
- Victor. - Se på dig.
- Oj, vad du har vuxit. - Det är inte min förtjänst.
Får jag presentera min fästmö. Lady Elizabeth Harlander.
Jag är hänförd.
Jag blev inte direkt förvånad när du uteslöts,
men det hätska tonläget var synnerligen opåkallat.
Nej, jag förtjänade det.
- Jag gjorde en poäng av det, inte sant? - Ja, det var en magnifik sorti.
Varför provocera?
Varför inte bara fortsätta utan att dra uppmärksamheten till dig?
Det låter som ett tryggt val, även för att vara du, William.
Du låter nästan som far.
Han var en taktfull man, vår far.
Han var noggrann, diskret och beräknande.
Jag, å andra sidan, förstår inte varför blygsamhet anses vara en dygd.
Victor har alltid velat ha uppmärksamhet.
Som barn försökte jag väga upp det genom att själv vara tyst.
Kanske alltför ofta. Inte sant, Victor?
Om livet kan regenereras, och inte som en simulering,
utan som en gudomlig handling genom fysik och kemi, varför tiga om det?
Skrattar du?
- Är du road? - Det måste jag vara.
- Är mina idéer otydliga? - Du framförde dem onekligen högljutt.
- Är de inte av värde? - Idéer har inget värde i sig.
Förklara gärna.
Ta kriget, till exempel.
William, cigarr och konjak i arbetsrummet?
Du har säkert hört min brorsdotters utläggningar förut.
Ursäkta oss.
Fortsätt. Idéer.
Ära, land, tapperhet...
Högst ädla ideal med ett egenvärde i sig själva, inte sant?
Ändå dör män för dem.
På ett högst icke-ädelt sätt,
med ansiktet i leran, kvävda av blod, och skrikande av smärta.
Män som var fäder, bröder eller söner till någon där ute.
Män som kläddes, tvättades, ammades och utbildades av sina mödrar,
bara för att dö på ett slagfält, fjärran dem som provocerar fram dessa tragedier.
De männen stannar hemma, oberörda av blod eller bajonetter,
deras hud är intakt, deras filtar varma och rena.
- Det är vad som sker när dårar får idéer. - Och du tycker att jag är en dåre?
Gå till din konjak och dina cigarrer. Pojkarna väntar.
Så ofta tror en man att han har träffat en ängel eller en djävul,
bara för att finna att det är en illusion.
Partiet schack vi spelar...
...spelar vi bara mot oss själva.
Hjälp honom.
Hjälp honom!
Varsågod. Drick lite.
Bäst att ni följer med mig.
Ingenting.
Utkiken såg honom, kapten. Han gick runtomkring skeppet i diset.
Vi såg alla honom drunkna.
Kapten, männen är skräckslagna.
De tycker att mannen borde lämnas på isen så att det här får ett slut.
Han är under mitt beskydd...
...och kronans beskydd!
Några veckor senare åkte jag med William och Harlander
till en sjö nära Vaduz på andra sidan kanalen.
Tornet byggdes som ett vattentorn för att vattna åkrarna.
Det var statens, så det övergavs i början av kriget.
Inte det här kriget, det förra. Eller det dessförinnan, jag minns inte.
När jag såg tornet
kände jag att det var ödet.
Strukturen är intakt.
Och det finns en ränna där uppe, som går ner till botten.
Jag låter skicka efter dina saker i Edinburgh.
Allt du önskar ska du få.
- Allt? - Allt.
William ska bistå under hela projektet.
Jag behöver en förvaringscell och en iskammare nära labbet.
Det finns två pumpreservoarer längst ner. Vi kan bygga om dem.
Vi måste reparera ångmotorerna och behöver bränsle till dem.
Där och där, fyra högkapacitetsbatterier, med positiv och negativ polaritet,
och en åskledare av rent silver som leder ner i labbet.
Mina hantverkare kan tillverka all utrustning du behöver.
Då antar jag att vi är överens?
Vi har ett avtal.
Uslingar!
Nej. Inte den här.
Gapa.
Du har tur som blir hängd. Du hade dött inom ett år.
Herr Harlander lovade mig optimala exemplar.
Det må hända, men som bekant lönar sig inte brott.
De här är uslingar, hela bunten. Jag beklagar.
En stark rygg. Den får duga.
Kom tillbaka senare.
Bikt?
Jag blev nyfiken.
Vad skulle en så delikat och gudfruktig varelse bekänna?
Av en slump fick jag en chans, och jag...
...skulle snart få veta.
Välsigna mig, för jag har syndat.
Hur länge sedan biktade ni er, min dotter?
För knappt en vecka sedan. Jag var i ett kloster.
En vecka?
- Har ni redan begått en synd? - Ja.
Synd i uppsåt, inte handling.
- En man? - Ja, min fästmans bror.
Lust?
- Hat. - Hat...
- Hat? - Mannen är motbjudande, grotesk.
Det var hårda ord. Ganska ovänligt, inte sant?
Med all respekt, ni känner inte denna man.
Han försöker kontrollera och manipulera allt och alla.
Liksom alla tyranner njuter han av att spela offer.
Det enda förmildrande är att han är mer råbarkad än han tror sig vara.
Råbarkad? Förklara hur ni menar, mitt barn.
Han är lätt att lägga märke till.
Man ser honom... även på en myllrande marknad.
- Hur fort såg du mig? - Långt innan du såg mig, kan jag säga.
- Har du ätit middag? - Jag är inte så hungrig. Tack.
Själv är jag utsvulten.
- Tack, min gode man. - Tack.
Vilka böcker köpte du? Får jag se?
Gissa.
- Gissa? - Jag vill helst det.
Låt gå.
En romantisk roman...
...indränkt i medelhavssol, silke och kärleksgnabb.
Förolämpande, men inte förvånande.
Jaså?
Insekter?
Mitt intresse för vetenskap handlar om de minsta tingen.
De rör sig med naturen, kanske Guds rytm.
Jag har alltid sökt något renare, mer häpnadsväckande.
Sökte du det i klostret?
På sätt och vis.
Var det värt det?
Är något det?
Tillåt mig.
- Det här är knappast lämpligt. - Är något det?
Utmärkt.
Skratt!
Och för första gången blev jag mer intresserad av livet,
och något mindre intresserad av döden.
Huvudledaren är försedd med ett snabbfäste.
- Använde ni en legering? - Koppar och zink.
Det här duger inte. Börja om. Rent silver är en perfekt ledare.
William, du måste stanna här.
Jag litar mest på dig. Bara i några dagar till.
Du kommer inte att fånga henne.
Så vacker.
Ska vi fånga henne eller släppa henne?
Fånga henne.
Nu har vi något gemensamt.
En fånge.
Som utlovat förde William befälet över laboratoriebygget och behoven.
Kan du fixera den där?
Hjälp till.
Han följde mina instruktioner till punkt och pricka.
Batteri.
Det är rent silver nu.
Ledningspunkterna motsvarar lymfsystemet.
Det var invecklat, men jag lyckades.
Tack, herr Harlander. Festen är underbar.
Jag hoppas att det inte distraherar dig från din forskning
att underhålla mig och Elizabeth.
Inte alls.
Hon är ung. Hon kan räkna med att vi tar hand om henne.
- Jag ska lämna dig ifred. - Vi har inga hemligheter för varandra.
Franskt porslin klingar när en man urinerar.
Jag är så nära en lösning, en inkörsport till det lymfatiska systemet.
Ja, det.
Det har dröjt så länge.
Kriget avtar.
Och mina bidrag tar slut med det.
- Du sa att tillgångarna var obegränsade. - Men inte tålamodet.
Jag har hört om ett fältslag om en vecka.
Krigets tidvatten kommer att spola iland sina byten.
- Ett slagfält? Kropparna är sargade. - En vecka.
- En vecka? - Efter det skapar vi inte historia mer.
Kan du skölja ur den, baron?
En vecka att avgöra hur elektriciteten ska levereras...
Omöjligt.
Vad skulle jag göra? Jag var nära, det kände jag.
Och sen... kom livet i vägen.
Jag tror hon har saknat dig.
Jag måste varna dig. Jag jobbar på en dissekering.
Den är vacker.
Chockerar den dig?
Den påminner om martyrskapsmålningar.
Smärtan är borta.
Man kan se Guds hand i symmetrin och formerna.
Elizabeth.
Jag måste erkänna en sak.
Jag tror på det fantastiska och det gör även du.
Det finns ett band mellan oss. Känner du det?
Ett nästan fysiskt band. Jag tror det måste finnas något mer.
Att tro något gör det inte till sanning.
Varför kom du då hit?
En vacker varelse, inte sant?
Avlägsen. Alldeles förtrollande, men så underlig.
Tre hjärtan.
Många ögon. Vitt blod.
Och en fascinerande brist på valmöjligheter.
Jag förstår inte.
Valmöjligheter är själens hjärta.
Den gåva som Gud gav oss.
Elizabeth...
Jag har valt.
God kväll.
Elizabeth!
Jag trodde att jag hade misslyckats.
Jag trodde det var över. Jag tänkte...
Och jag tänkte...
Och jag...
Symmetrin.
Guds symmetri. Ja, ja...
Ja.
Att placera batteriet ovanför det lymfatiska systemet, det var nyckeln.
Inget kunde hindra mig nu.
Ingenting.
Nej! Ta inga kroppar överst eller längst ner i högarna om jag inte har märkt dem.
Is eller förruttnelse kan ha förstört vävnaden.
Sök bara i mitten.
Överflöd kan vara förvirrande om man inte vet vad man söker.
Jag föredrar långa exemplar med långa lemmar. Det underlättar arbetet.
Det gillar jag.
Perfektion.
Varför inte, kära baron?
Ja, varför inte?
Sök ett huvud som är intakt.
Lägg den i vagnen.
Lägg den där och hämta de andra.
Gode Gud.
Kan du flytta dig?
Det är klart.
Herr Harlander!
Ett oväder kommer!
Min käpp.
Min käpp!
Min käpp, i handtaget.
- Kvicksilver. Är du sjuk? - Tack.
Är det... syfilis?
Ja, jag är döende.
En natt med Venus, en livstid med Merkurius. Visst är det så?
Andra stadiet?
Vi vet hur det går.
Det börjar äta på mitt skelett,
ansiktet, kindbenen, tänderna, käken, skallen, exponerar min hjärna.
Tumörer, galenskap, outhärdlig smärta.
En vacker morgon börjar jag skrika och slutar aldrig.
Jag står inte ut med en så vulgär bortgång.
Vilket tar mig till mitt enda villkor.
Vårt avtal. Som överenskommet, i utbyte mot mitt generösa ingripande för dig.
När vi ger liv till vår nya Adam
vill jag placeras i denna nya perfekta kropp.
Nej.
- Nej. - Jo.
Inte nu. Inte nu!
- Just nu. - Vi pratar om det senare, inte nu.
Då är det för sent!
Då är det för sent.
Jag gav dig allt du ville ha!
Jag ger dig allt du ber om. Säg det, och du får det.
Till och med Elizabeth.
Snälla.
Ett "snälla" hjälper alltid.
Sjukdomen finns i hela dig.
Den drabbar hela organismen, och du vet det. Alla organ är smittade.
- Din hjärna, ditt blod, allt är smittat. - Men inte mina pengar?
Det är omöjligt.
Nu måste du bara säga ett enda ord. "Ja", varken mer eller mindre.
Nej! Förstår du? Nej!
Vad gör du?
Sluta!
Sluta. Utan den har vi inget. Då har vi båda förlorat.
- Jag blir örnen som kalasar på din lever! - Snälla, sluta!
Herr Harlander!
Håll tag!
Nej! Herr Harlander!
Nej, nej, nej!
Nej, nej!
Nej!
Du ljög för mig.
Du ljög.
Victor!
Nej, snälla.
Titta. Likadana.
Sol.
Sol. Ljus.
Titta dit.
Solljus. Solen är...
Solen är liv.
Värmen.
Ja! Ja.
Victor.
- Victor. - Ja.
Ja. Såklart du är.
Så klart du är.
Victor.
Posten.
Brev hemifrån från godset i Genève.
- Något från min farbror? - Nej.
Vi borde kanske besöka dem.
Var försiktig. Titta ner.
Vatten. Vatten.
Vatten.
Ja, vatten.
- Victor. - Jag är Victor, det där är vatten.
- Victor. - Kom nu, kom.
Vi ska ta ett stort kliv. Vi gör det tillsammans.
Så här.
Nej, inte så. Den här vägen.
Nej. Hett.
Nej, rör inte. Rör inte den. Det är hett.
Sitt. Bra. Mycket bra.
Titta vad jag har här.
Vad är det för något?
Vad är det för konstigt? Försiktigt.
Du är så stark.
Ja. Och så här.
Vill du ha en till? Den här ska vara här.
Nyckel.
Victor.
Den här håller dig varm. En filt för att hålla dig varm.
- Victor. - Så.
Du stannar.
Du stannar här nu.
Stanna här nu. Jag kommer tillbaka. Stanna här.
Victor.
Nej. Det är ingen fara.
Jag kommer tillbaka.
Victor.
Allt var nytt för honom.
Värme, kyla, ljus, mörker.
Och jag fick forma honom.
Jag hade inte tänkt på tiden efter skapelsen.
När jag hade nått världens ände fanns det ingen horisont.
Framgången kändes onaturlig.
Utan mening.
Och det bekymrade mig så.
Er besättning vill fara hem, inte sant?
Antagligen.
Men så fort vi är fria från isen fortsätter vi, till varje pris.
Du delar min galenskap.
Det kanske finns en mening med att du hör min historia.
Oavsett hur det är med det...
...så vill jag höra den.
Veckor hade gått, och medan hans styrka snabbt ökade, försvann min.
Men varken språket eller något annat utvecklades.
Nej, nej.
Ner, ner, ner.
Ja, så där. Håll kvar så.
Ja, det är du. Det är du.
Ja, det läker fint.
Jag är trött.
Jag har inte sovit.
Jag har inte sovit en blund, för jag tar hand om dig.
Jag har rakat dig.
Nej, sluta.
Släpp. Nej. Öppna.
Öppna handen. Öppna den.
Vad gör du?
Titta vad du har gjort.
Du måste lyssna på mig. Släpp den, sa jag.
Dumheter! Nej, sluta.
Kom hit.
- Victor. - Nej, rör mig inte!
Rör mig aldrig!
Kom hit.
Det här var ditt eget verk.
Såret...
Det har läkt. Men hur?
Såja...
Nej, nej.
Nej.
Såja, såja...
Allt är säkert bra.
Vi är strax där.
Jag vet att du har tankar. Det vet jag att du har.
Någonstans där inne har du tankar.
Visst har du det?
Är det något du vill säga, även om det är förvirrat?
Något alls?
- Antar jag för mycket? - Victor.
Ja, ja!
Det har vi redan slagit fast. Det är mitt namn. Jag heter Victor.
Finns det något annat du kan säga? Något alls?
Vad som helst?
Sol.
Kallt. Regn. Blod. Vad som helst.
Stövel. Kan du säga "stövel"?
Victor.
Nej, ja, nej, ja! Vad sägs om...
"Hand." Kan du säga "hand"?
Hand.
Är du rädd för mig?
Varför är du rädd för mig?
Jag ska inte skada dig. Jag har skapat dig.
Jag är din skapare! Sluta!
Ni är här. Ni är verkligen här.
Kom igen. Kom, kom.
Jag har så mycket att visa dig, Elizabeth.
Du kommer inte att tro det. Kom, jag visar mina anteckningar först.
- Är min farbror här? - Va?
- Min farbror, är han här? - Nej.
Nej, jag är ensam. Han kommer om några dagar.
- Du ser inte ut att må bra. - Jag har aldrig mått bättre!
- Har du feber? - Jag är bara så glad att se er.
Jag är exalterad. Jag är så glad. Jag visste att det skulle ske.
Victor...
Victor, vänta...
Vem har gjort dig illa?
Jag måste visa dig, William. Jag lägger fram allt här.
Och jag har något att visa dig.
Jag har talat med läkaresällskapet. De vill träffa dig.
Inte än. Jag är inte riktigt klar.
Jag trodde det var vad du ville.
Mannen...
- Mannen där nere. - Såg du honom?
Är han en patient? Ett offer?
Hans sår... Du har skadat honom.
Nej. Det var världen som skadade honom. Jag gav honom liv.
Upp, upp.
Seså.
Så, så...
Han vänjer sig fortfarande vid omgivningen.
Den är stark, William.
- Du gjorde det. - Den är så stark.
Du gjorde det.
Alla dess system fungerar. Allt läker.
Och läkningen är nyckfull, ja.
Men exceptionell.
Varför är han kedjad?
För hans och min säkerhet.
Det är lättare att rengöra och sköta om den så här.
Och den vet inte bättre.
Men det vet du.
Vet Harlander?
Vi måste förbereda allt för när han återvänder...
- Självklart. - ...och ha allting presentabelt.
Är den intelligent?
Victor, är den intelligent?
Jag förstår inte hur du gjorde det här, men jag förstår vidden av det.
Victor, har du frågat dig själv
vilken av alla delar som utgör en människa som innehåller själen?
Nej, det har jag inte gjort.
Det är något så obehagligt med varelsen där nere.
Snedvriden, som någon i speglarna i lustiga huset.
Men vid liv.
Vad består dess liv av?
Gör det ont?
Ett löv? Till mig?
Tack.
Visst är det fint?
Är det till mig?
Jag heter Elizabeth.
Kan du säga "Elizabeth"?
Elizabeth.
Min hals skapar ljud.
Elizabeth.
Jag ska gå nu.
Eliza... beth.
Du borde inte gå nära den.
"Den"?
Ja, "den".
Jag tror det finns liv i den, men inte den intelligens som jag önskade.
- Kanske inte som du förstår den. - Något gick fel.
En blockering, en sutur, en kontakt.
Begick den store Victor Frankenstein ett misstag?
Varelsen kan bara ett enda ord.
"Victor, Victor, Victor"...
Den upprepar det bara utan rim och reson.
Kanske det ordet betyder allt för honom just nu.
Eftersom han är helt ny, kanske hans ande är enklare, renare...
- Renare? - Renare än hos en vanlig människa.
Tänk om, orörd av synd, vår skapares ande kom rakt in i dess sargade kött.
Gode Gud, Elizabeth.
Om inte tanken var så befängd skulle jag tro att du kände attraktion till saken.
Förståelse.
Jag såg smärta i hans ögon. Vad är smärta om inte intelligens?
Min smärta då?
Det som du har förnekat mig?
Det mitt hjärta vill ha...
Ditt hjärta?
Av all mänsklig anatomi är det organet du minst förstår dig på.
Bara monster leker Gud, baron.
Renare än en vanlig människa?
Och jag är på något sätt skurken.
Är ditt hjärta rent?
Det är det absolut inte.
Jag borde veta. Jag satte det där.
Upp!
Vi prövar igen.
Ge mig nu benet.
Benet!
Ge mig ditt ben!
Smärta är bevis på intelligens, inte sant? Vi prövar den teorin.
Ge mig ditt ben!
Benet!
Seså! Ge mig det, din best!
Ge mig ditt ben!
Benet!
Victor!
Victor! Victor!
Vad är det, Victor?
Kom.
Jag har misslyckats.
- Nej, jag såg skisserna. Det är perfekt. - Varelsen är farlig.
Det är inte... Victor. Vi väntar på Harlander och diskuterar det.
William, det är något du borde veta.
Något jag måste visa.
- Harlander... - I ett raseriutbrott dödade han honom.
Förstår du nu varför jag tvekade att berätta för dig?
Och för Elizabeth.
- Vad ska vi göra nu? - Vad?
- Vad ska vi göra? - Du måste ta Elizabeth till Wien.
Säg att något brådskande dök upp. Berätta inte för henne.
För hennes säkerhet.
Du måste göra som jag säger.
Vi återvänder snart, men just nu är det bäst så här.
Kliv in i vagnen nu.
- Hur länge tror du att varelsen kan leva? - Kort tid. Säkert mycket kort tid.
Jag har en hemsk föraning.
Vad är det?
Vänd om.
Du får åka till Wien.
Vänd om, annars hoppar jag. Han kommer att döda honom.
Säg ett ord.
Ett ord till, vad som helst, så räddar jag dig.
Victor.
Elizabeth.
Victor!
Men det slutade inte där.
När jag sökte liv, skapade jag död.
Jag måste tala med besättningen igen.
Oroa dig inte, de lyssnar på mig.
Nej, sluta! Skada honom inte! Jag är här.
Ta mig.
Gör det, din best.
Döda oss båda. Bekräfta din skapares historia.
Min skapare... har berättat sin historia.
Då ska jag berätta min.
DEL II VARELSENS HISTORIA
Victor! Victor! Victor!
Jag ropade ditt namn och förstod att jag var ensam.
- Vad är det där? - Skjut den!
Träffade du?
Hallå!
Var är den?
Mina skador hade läkt.
Men jag kände mig så kall.
- Gör du upp en eld? - Ja.
Jag reparerar fållan så fort jag kan.
- Fick ni den? - Nej, vi sökte överallt, förgäves.
Vi sköt den två gånger. Blodspåret försvann ett par kilometer härifrån.
Kom in.
Vi följde det ett tag och sen försvann det.
Vad var det? En björn?
Det var ingen björn och ingen människa.
Var det ett spöke?
Det var inget spöke. Den blödde. Den var av kött och ben.
Kom hit, berätta vad du såg.
Anna-Maria, ta morfar till elden. Se till att han har det bra.
Här, morfar.
Vi gick djupt in i skogen. Hittade inget.
Vi ska få tag i den.
Anna-Maria, kom och hjälp mig där ute.
Den gamle mannen berörde mig.
Hans oseende ögon var fulla av visdom.
Dessa människor hade ett läte.
De använde det för att berätta om känslor och tankar.
De kallade dem för ord.
Var uppmärksam.
- Vad är det här? - En pojke.
- Och igen. - En pojke.
Mycket bra.
- Och det här? - Ett... Ett öga.
- Och igen. - Ett öga.
Bra gjort. Bra gjort, min flicka.
- Öga. - Och det här?
Handen.
- Mycket bra. - Hand.
Hjälp till. Bind ett rep runt den största där.
Jag ville vara en del av familjen.
- Vi behöver mera tändved till vintern. - Vi får gå några vändor.
Att vara deras välgörare.
- Vi behöver grövre stammar. - Ja.
Vad kunde jag göra för dem?
Anna-Maria! Far!
Kom! Kom och se!
Titta, Anna-Maria!
Titta, det finns mer! Titta!
Vem kan ha gjort det?
Skogsanden.
Vi borde tacka honom.
Tack.
Säg: "Tack, skogsanden."
Tack, skogsanden.
Tack.
Kom. Titta där.
Tack.
Därefter blev jag deras osynliga väktare.
Skogsanden.
Och ibland visade de lite vänlighet mot mig.
Kläder, bröd.
Och för ett ögonblick,
ett kort ögonblick,
var världen och jag i harmoni.
- Seså, in med er. - Se till att stänga grinden.
- Vem kan ha gjort det här? - Skogsanden?
Jag har den.
"Och i slutändan hittade den stolte unge mannen
aldrig sin saknade hand.
Den förvandlades till sten, hans egendom försvann,
han förlorade sin stolthet och sitt land."
Mycket bra.
Vackert läst. Prova nu den här.
Vargar.
En tanke...
...och en känsla blev klar för mig.
Jägaren hatade inte vargen.
Vargen hatade inte fåret.
Men våldet mellan dem var oundvikligt.
Jag tänkte att det kanske var så världen var.
Den jagade en och dödade en
bara för den man var.
Fåren blir sålda i slutet av månaden, far.
Sen tar jag med dig, Alma och Anna-Maria in till staden.
Vi går upp i bergen och jagar varg tills vintern är över.
Jag ber ensam här varje vinter, och det här året är inte annorlunda.
Snälla far, var resonlig.
Gör vad ni måste, så gör jag det också.
Din envisa gamla get.
Det är bara du och jag nu, anden.
Bara du och jag.
Jag hade i min fantasi tänkt ut många sätt
att presentera mig för den gamle mannen.
Skulle han bli rädd för mig?
Välkomna mig?
Avvisa mig?
Vem är där?
Med ett enda steg tog jag klivet in i en annan värld.
Som jag bara hade sett på avstånd.
Vem är det?
Svara mig.
Berätta vad du gör här.
Resa.
Välkommen, bäste resenär.
Tro inte att jag är otacksam för sällskapet om jag ber dig hämta en stol.
Det är svårt för mig att vara en god värd.
Min syn har svikit mig.
Men det finns bröd och konjak på bordet. Ta för dig.
Kon... jak?
Ditt språk... Det är svårt för dig att uttala det.
Kommer du inte härifrån?
Är du rädd?
Det behöver du inte vara.
Vad är du rädd för?
Allt.
Dina...
Dina händer är kalla
och du är skadad, inte sant?
Skadad?
Ja. Dina händer och ditt ansikte är ärrade
och du bär uniform.
Blev du skadad i strid?
Du gömde dig i kvarnrummet, inte sant?
- Ja... Skogsanden. - Ja.
Jag kan inte bedöma dig efter ditt utseende,
men det är något i din röst
som övertygar mig om din välvilja och vänlighet.
Vänlighet?
Stanna hos mig.
Dela min mat och eld.
Jag vill gärna dela det lilla jag har med dig,
och ditt sällskap skulle hjälpa mig.
Och du kan läsa för mig.
Läsa?
Gör det här till ditt hem och mig till din vän.
Vän.
Vänner.
Det var då jag läste min första historia.
Och det var den första historien.
Jag läste om en man som hette Adam och en kvinna som hette Eva,
och om deras tid i den första trädgården.
Jag läste om nya rivaliserande städer,
om hur ett torn kollapsade och om en guds vrede.
Och jag läste om män som kämpade mot drakar
och män som förlorade allt.
Och tiden gick och föll undan med höstens löv.
Har du aldrig sett snö, min kära vän?
Den gör världen ren... och ny.
"'Mitt namn är Ozymandias, kungars kung.
Se mina verk, ni mäktiga, och förtvivla.
Inget förutom kvarlevor.
Runt förödelsen av denna kolossala ruin, gränslös och bar.
Den ensliga och jämna sanden sträcker sig långt i fjärran.
Mitt namn är Ozymandias."
Finns det fler böcker i världen?
Några till, skulle jag tro.
Inte här.
Boken längst till vänster, hämta den.
Vi har inte hunnit med den.
Det förlorade paradiset av Milton.
Människan har frågor till Gud.
Även Gud har frågor.
Jag tror att han ville ha svar och därför skickade han oss sin son.
Döden fascinerade honom nog.
Lidandet.
Jag vill veta vem jag är.
Varifrån kommer jag?
Gud tog ditt minne, precis som jag önskar att han tog mitt.
För många år sen tog jag en mans liv,
en god man,
och jag har sonat det ända sen dess.
Förlåta.
Glömma.
Visdomens sanna måttstock.
Att veta att man blivit sårad, av vem man blivit sårad,
och låta det blekna bort.
Men jag kan inte glömma det jag inte kan minnas.
Minns du ingenting?
I mina drömmar...
...ser jag minnen.
Olika män.
Alla... bitar.
Jag...
Jag minns eld och vatten.
Och sand under fötterna.
Och ett ord.
Ett enda ord.
Vilket ord?
Victor.
Gå till det.
Ordet.
Och då blev jag varse den fasansfulla sanningen.
Jag förstod att jag inte var någonting.
En krake.
En skamfläck.
Inte ens en människa.
Denna sorg klängde sig fast.
Den släppte aldrig taget.
Då såg jag det.
Ditt namn.
"Victor Frankenstein."
Och var jag kunde hitta dig.
Nej!
Du kom tillbaka.
Jag fick veta vad jag är.
Vad jag är gjord av.
Jag är... barn av ett bårhus.
Ett vrak,
sammanfogad av skräp och de kasserade döda.
Ett monster.
Jag vet vad du är.
En god man.
Och... du är min vän.
Vän?
Vän.
Vad är det där?
Är det varelsen från skogen?
Vad har du gjort med honom?
Rör dig inte.
Fort! Ladda om! Döda den!
Det blev tyst igen...
...och sen... skoningslöst liv.
Hur länge var jag död? Det vet jag vet inte.
Men jag såg att mina skador var läkta.
Den kalla vinterluften sved i mina lungor.
Jag kände mig ensammare än någonsin,
för det finns bara en enda bot mot smärtan för en människa:
Döden, en gåva som du förnekat mig.
Avunden steg inom mig
och ville utkräva en enda tjänst av dig.
Min skapare.
Jag kräver...
...en kompanjon.
Du måste stiga upp.
Naturligtvis.
Bröllopet börjar snart och jag vill ha dig vid min sida.
Det är svårt att tro, om inte för din vänliga natur.
Jag har pratat med några gäster om utredningen.
Om explosionen.
Majoriteten godtar det för vad det var.
Och vad var det, William?
Det förflutna, Victor.
En förfärlig olycka.
Jag tänker sälja godset.
Allt vi har är varandra.
Sprid ut rosenbladen överallt.
Gå upp för trappan och kasta mer.
Jag vet att det betyder otur att se bruden före ceremonin.
Bara för brudgummen.
Det stämmer. Inte för mig.
Hej, Elizabeth.
Jag har sällan känt ånger, men nu är det allt jag känner.
En galenskap hade gripit tag i mig, men den är över,
och nu ser jag dig som jag borde.
Vad det nu är värt, så önskar jag dig och min lillebror,
som jag älskar mer än livet själv, allt gott.
Du kanske tror att du gör det.
Och jag bävar för att höra det.
På min bröllopsdag ber jag dig om en sak.
Inga fler lögner.
- Jag vill berätta... - Lämna min kammare nu.
- Elizabeth... - Gå!
Kom fram ur skuggorna
om du är här.
Ska du tacka mig?
Du överlevde och är intelligent nog för att hitta mig.
Jag gjorde ett bra jobb.
Jag vill att du gör ett sällskap åt mig.
Någon som jag.
Ett sällskap?
Jag förstår.
Ett monster till.
Ja.
Vi kan vara monster tillsammans.
Jag har lidit för att komma till sans
och du här... är galenskapen som drar mig tillbaka.
Jag kan inte dö.
Och jag kan inte leva...
...ensam.
I dig skapade jag något fruktansvärt.
Inte "något".
Någon.
Du skapade någon.
Mig.
Vad för pussel jag än är, så kan jag tänka.
Jag känner.
Jag har bara en önskan...
Skapa någon som jag.
Och sen?
Förökning?
Fortplantning?
Ett hem?
En grav?
Död föder död som föder död.
En ras av djävlar som släpps lösa i världen, obscenitet som förökar sig...
För dig är jag obscen, men för mig själv är jag bara jag.
Försvinn!
Aldrig mer ska jag göra något som du, ogudaktigt och deformerat.
Då handlar det fortfarande om din vilja.
Denna hemska vilja som födde mig fördömer mig nu?
Miraklet är inte att jag talar, utan att du skulle lyssna!
Om du inte ger mig kärlek, så kommer jag att bli ursinnig.
Och det ursinnet är evigt.
Flytta på dig.
Victor.
Vad pågår?
Du...
Det är du.
Elizabeth, gå undan från den!
Nej!
Den anföll henne!
Ta mig med dig.
Gode Gud!
Nej, låt mig... Jag kan rädda dig.
Från vad?
Från dig?
- Jag är rädd för dig, Victor. - Nej...
Det har jag alltid varit.
Varje uns av galenskap och destruktion.
Eldsvådan som slukade allt.
Allt kom från dig.
Du är monstret.
Min plats var inte i den här världen.
Jag har sökt och längtat efter något som jag inte kunnat sätta fingret på.
Men i dig fann jag det.
Att vara förlorad och funnen,
det är kärlekens livstid.
Och i dess flyktighet, dess tragedi...
...har det blivit evigt.
Det är bättre så här, att falna...
...medan dina ögon ser på mig.
Hon är borta och jag vill följa henne.
Du gav mig ett liv jag inte ville ha.
Jag ger det tillbaka till dig.
Du tyckte att jag var ett monster.
Nu återgäldar jag dig.
Döda mig! Döda mig nu!
Jag ska få dig att blöda.
Jag ska göra dig ödmjuk.
Du må vara min skapare,
men hädanefter är jag din herre.
Du jagade mig genom skogarna,
förbi bergen,
förbi frusna horisonter,
tills det inte fanns något mer.
Bara du... och jag.
Mer ammunition.
Vässa den här.
Tre burkar kondenserad mjölk, lite ved.
- Och sex dynamitgubbar. - Sex?
Vad jagar du?
Storvilt.
Nej!
Victor.
Du lyssnar bara när jag gör dig illa.
Du sätter din tilltro till den här.
Du tror att den får mig att försvinna.
Tänd den och hoppas, men om den inte gör det,
kommer jag efter dig igen.
Tänd den!
Nu... spring.
Så, där var du, trasig och förkastad.
Och jag...
...vid liv igen.
Jag kände hur min brända hud förnyades.
Knäppandet när mina ben läkte.
Porlandet av blodet som pumpade i mitt ostoppbara hjärta.
Och när jag ännu en gång inte fick nåd...
...fanns bara en väg att gå.
Upp med honom på båren!
Upp med honom!
Och här är vi.
Utmattade och färdiga.
Inget mer i oss att ge eller ta.
- Blodet utanför tältet... - Det är mitt.
Bara mitt.
Jag blöder.
Jag har ont.
Jag lider.
Det tar aldrig slut.
Förlåt.
Ångern uppslukar mig.
Och jag ser nu mitt liv för vad det var.
Du ska dö nu, min skapare.
Försvinna.
Det går på ett kort ögonblick.
Min födelse. Min sorg.
Din förlust.
Jag blir inte straffad...
...eller förlåten.
Det hopp jag hade, ursinnet...
Det betyder ingenting.
Tidvattnet som tog hit mig för nu bort dig.
Och lämnar mig.
Förlåt mig...
...min son.
Och om du kan, förlåt dig själv och bli människa.
Om döden inte kommer, så tänk på detta, min son.
Medan du lever,
vilket annat val har du än att leva?
Leva.
Säg mitt namn.
Min far gav mig det namnet...
...men det betydde ingenting.
Nu ber jag att du ger tillbaka det till mig...
...en sista gång.
Så som du sa det i början.
När det betydde allt för dig.
Victor.
Jag förlåter dig.
Vila nu, far.
Nu kanske...
...vi båda kan vara människor.
- Sänk vapnen. Sänk dem! - Jag är ansvarig för dem.
Han kan gå.
Vi är fria!
Kapten...
- Vad är era order? - Hissa segel.
- Vi vänder om. - Vill ni säga det till dem?
Män!
Vi vänder hem!
Ni hörde kaptenen!
"OCH SÅ KROSSAS HJÄRTAN, MEN LEVER FÖRKROSSADE VIDARE." LORD BYRON
BASERAD PÅ "FRANKENSTEIN, ELLER DEN MODERNE PROMETEUS"
Undertexter: Ulrika Lindfors-Davis