Preden je mojster Pepe izdelal Ostržka,
je izgubil sina.
Za to zgodbo sem izvedel šele leta kasneje,
ker me takrat še ni bilo.
In potem sem postal del nje.
Pepe je izgubil Karla med veliko vojno.
Skupaj sta bila le 10 let.
A zdelo se je, da je s Karlom odšlo tudi starčevo življenje.
Tata! Tata! Ugani, kaj!
Ugani! –Sanja se mi ne.
Videl sem letala! –A tako? Lepo.
Kaj izdeluješ tokrat? –Ugani!
Vojačka? Coprnika? Čarovnico? –Ne.
Ne, ne! Počakaj, pa boš videl, Karlo!
Za vse dobre reči je treba potrpeti.
Ničesar jima ni manjkalo. –V imenu Očeta, Sina in Svetega duha.
Potrebovala sta le družbo drug drugega.
In stara coprnica je zagrozila ježku:
"Če mi boš lagal, ti bo nos zrasel
vse do sem!"
Nos bi mu zrasel?
Ljudje hitro spoznajo laž, sinko, ker je kakor dolg nos.
Vsem je vidna, le lažnivcu samemu ne.
In dlje kot lažeš, čedalje večja je.
Prosim, zapoj mi mamino pesem za lahko noč.
Naj bo.
Sin moj, sin moj,
sonce si, svetleč opoj.
Mesec, zvezda … –Višje, tata!
… sam vrh sinjega neba.
In če pogledaš me v oči, pri srcu mi bo spet toplo.
Poskusi.
In če mi skočiš v objem … –Hvala, dame.
… bo življenje spet lepo.
Spet lepo.
Zate.
Zame? –Ti si prekrasen, krasen in mlad.
Lepši kot zarja, kakor pomlad.
V veselje si.
Za tvojo dušo pojem zjutraj,
in ko pade noč.
Pomeniš mi vse
in rad te imam na moč.
Potegni, Karlo!
Sin moj … –Prekrasno je, Pepe.
Sin moj … –Hvala.
Sonce si, zlat opoj.
Pazi, Karlo!
Ko eno življenje ugasne, mora zrasti novo.
Kaj pa tale?
Ne, ne, Karlo.
Popoln mora biti!
Vidiš? Tale je poškodovan.
Sin moj,
sin moj,
ti si sijoč opoj.
Lahko noč, tata.
Lahko noč, sinko.
Novi čevlji so krasni, tata!
Me veseli, Karlo.
Najprej greva v cerkev, kajne? –Da.
Živjo, psiček.
Bogdaj, Pepe.
Jutro! –Jutro.
Mojster Pepe, boste danes dokončali razpelo?
Potrudila se bova.
Dami. –Kakšen perfekcionist!
Zgleden Italijan. –In tako dober oče.
Lepi čevlji, Karlo. Ujemi! –Hvala, gospod!
Dobro jutro! –Živjo!
Bogdaj. –Bogdaj, Dare!
A, Karlo.
Pepe.
Čudovit je, tata.
Je že čas za odhod?
Skoraj! Pošlji mi gor še nekaj rdeče barve.
Pozabil sem ti pokazati, kaj sem našel.
Kaj pa je, sinko?
Boš videl.
Popoln borov storž! Nikjer ni poškodovan.
Posadil ga bom in gledal rasti drevo.
In iz njega si bom izdelal igrače, kot ti.
Mislim, da je to imenitna ideja, Karlo.
Res je, kajne?
Kaj je ta hrup? Letalo?
Pospravi orodje. Brž.
Šla bova domov na toplo juho.
Si lahko privoščiva vročo čokolado? –Prav.
Danes bi prav prijala vroča čokolada, kajne?
Da, že prav.
Tata, kaj je? –Gotovo ni nič.
Čakaj, moj storž!
Kasneje so trdili, da letala niso mislila zadeti vasi.
Da so se vračala nazaj v bazo
in so spustila bombe, da bi se znebila odvečne teže.
Karlo!
Ne …
Karlo.
KARLO
Pepe ga ni nikoli zapustil.
Delal je malo, jedel še manj.
Cerkveno razpelo je ostalo nedokončano.
Leta so minevala.
Svet je šel naprej,
Pepe pa ni prebolel.
In tukaj se pojavim jaz.
Bil sem pisatelj.
In več let sem iskal popolne pogoje
za popis svojega osupljivega življenja.
Nazadnje pa le …
Našel sem ga.
Svoje zatočišče.
Dom.
Tu bi lahko zapisal svoje spomine. Neverjetno pripoved.
Živel sem že v sodnikovem kaminu na Sardiniji,
preplul Jadran na ribiški barki,
preživel perugijsko zimo s slavnim kiparjem.
Črikanje moje mladosti
avtorja Sebastjana J. Murna.
Sanjal sem o tebi, Karlo.
Sanjal sem, da si bil spet z menoj.
Sin moj.
Ojej.
Ko bi te le lahko imel nazaj.
Tako mi je žal.
Starčevo ihtenje me je ganilo.
A nisem bil edini, ki ga je takrat gledal.
Na svojih potovanjih po svetu
sem se naučil, da v gozdovih in gorah živijo starodavni duhovi,
ki se le redko vmešavajo v človeške zadeve.
A včasih se.
Hočem te nazaj, Karlo.
Tukaj!
Z menoj!
Zakaj me ne uslišiš?
Zakaj?
Kje sem ostal?
Saj res, peru …
Pri moji veri!
Povrnil si ga bom!
Karla bom izdelal
iz tega prekletega bora!
Kaj je zdaj to?
Ne!
Hiša je polna grozodejstev!
Jutri te bom dokončal.
Da, jutri.
Šc! Šc!
Pojdite stran! Proč!
Spelji se.
Ne, ne! To je moj dom!
Nočem vsiljivcev!
Proč od tod! Stran!
Kar tako!
Leseni deček,
zbudi se ob zori in zaživi.
Vam lahko kako pomagam? Govora je o mojem domu!
Kdo na tem ljubem svetu ste vi?
Na tem svetu? Varuhinja.
Skrbim za drobne stvari, pozabljene in izgubljene.
Jaz pa sem Sebastjan J. Muren, lastnik.
In vso pravico imam poseči v vaše načrte z mojo posestjo.
Ker že ravno živiš v srcu lesenega dečka,
mi morda lahko pomagaš.
S čim?
Pazi nanj.
Vodi ga, da bo dober.
Nisem varuška, gospa. Pisatelj sem in pripovedovalec,
ki trenutno popisuje svoje spomine.
Na tem svetu se vsako delo poplača.
Sprejmi to nalogo in ti bom izpolnila eno željo.
In to je lahko karkoli? Resnično karkoli?
Izdaja moje knjige? Slava? Bogastvo?
Karkoli.
Lahko pomagam. Potrudil se bom in trud je to, kar šteje.
To sem se pa dobro spomnil.
Deček iz borovine,
imenoval se boš Ostržek.
Zbudi se, ko sonce posije,
in stopi v svet.
Delaj veselje ter družbo tistemu ubogemu siromaku.
Bodi njegov sin.
Razsvetljuj mu dni, da ne bo več sam.
Kdo je tam?
Svarim te!
Oborožen sem!
Kaj …?
Dobro jutro, tata!
Kakšna coprnija je to?
Hotel si, da živim!
Kdo si?
Ime mi je Ostržek! Tvoj sin sem!
Nisi moj sin! Ne bližaj se mi! –Deček govori resnico, mojster Pepe!
Poln je ščurkov!
Kaj je to?
Vse, kar vidim tukajle …
Ne bližaj se mi!
… mi povsem novo je.
Ostani tam! Ne hodi mi blizu!
Kako to imenuješ? –To je ura. Pusti jo.
Kako z njo rokuješ? –Ob polni uri zvoni.
Ne!
Kako to imenuješ? –To je kladivce.
Kako z njim rokuješ? –Zbijaš, tolčeš na kose.
Krasno! Krasno!
Vse mi je novo.
Novo.
Svet je poln hecnih besed,
zvenijo kot zvončki vsepovprek.
Svetijo se kot odsev,
plešejo mi v mislih kakor napev, te besede, ta hecen spev.
Kako to imenuješ? –Nočna posoda.
Kako z njo rokuješ? –Hm, no …
Krasno! Krasno!
Vse mi je povsem novo!
Ne …
Krasno! Krasno!
Nehaj! –Vse mi je tuje!
Kako zabavno, tata!
Nisi moj sin!
Kaj je narobe s teboj?
Tata?
Žal mi je.
Ostani tu. Ne hodi ven.
K maši moram.
Maša? K maši hočem. –Ostani tu.
K maši! –Razumeš?
K maši! K maši!
K maši! –Ne, naročil ti je, da ostani tu.
K maši grem! –Ne! Stoj!
Ubogati moraš očeta.
Ubogati? –Storiti, kar ti reče!
Pa nočem ubogati!
No …
Potruditi se moraš in trud je tisto, kar šteje.
Oče me je …
K maši grem! K maši grem!
Živjo!
Adijo!
Poglej, oče!
Kaj je to?
Tata!
Govori!
Tata! Tata! Tukaj sem!
Ostržek. –Jaz sem!
Prišel sem k maši.
To je demon! –Coprnija!
Zli povržek! –Ne, Ostržek.
Ne, prosim!
To je le lutka.
Kje pa ima potem niti?
Res je. Kdo te upravlja, lesenjak?
Jaz ga upravljam …
Kdo upravlja tebe?
Tako se ne ogovarja podeštata.
Saj je samo lutka.
Ne, pa ne. Narejen sem iz mesa in kosti!
Pravi deček sem!
Pošast! –Zlodej!
To je svetoskrunstvo!
To je hudičev sad! –Dovolj!
To je božja hiša.
Vi pijandura!
Tole reč ste tesali,
medtem ko naš Kristus ostaja nedokončan?
Pri tej priči odnesite to nesveto reč!
Prav, Oče.
Sramota, Pepe! –Zažgite ga!
Žal mi je. –Razsekajte ga!
V redu bo.
Prekleti bodite, Pepe! –Gospod ga bo kaznoval!
Ven!
Nehaj migati. –Živjo!
Karlo se ni obnašal tako.
Tata, zakaj mi je zrasel nos?
Lagal si, Ostržek, in laž štrli kot nos z obraza …
Dlje kot lažeš, večja je nakaza.
Je tako? –To …
Drži.
Izvolite. –Čokolada. Hvala, Pepe.
Cenimo vaše gostoljubje. –Stenj, pojdi h kaminu.
Pogovorit smo se prišli o dogodku v cerkvi.
Vaščane je prestrašila vaša stvaritev.
Kot podeštat
se moram prepričati, da vaša lutka ne predstavlja grožnje.
Ne, kje pa …
Je to vroča čokolada?
Lutka si! Še nikoli nisi ničesar jedel!
Zagotovo sem zato tako lačen!
Sestradan sem, tata. Še konec me bo!
Pa kaj še!
Zdaj pa pojdi h kaminu, da se bomo mi pogovorili.
Nočem tega! Hočem vročo čokolado!
Prosim, tata! Prosim! –Izvoli.
Tukaj jo imaš.
Hvala! Hvala!
Prav, Ostržek. Ogrej se pri ognjišču.
Ubogaj očeta.
Ubogal bom, če dobim čokolado.
O, fant! O, fant!
Prikupen fantič je.
Podeštat pazi na moralni blagor te vasi.
Njegova avtoriteta mora biti neomajna …
Tako je! Nihče me ne bo smešil!
Storil bom, kar hočete. Obljubim.
Kako bo zdaj s tem lesenjakom?
Ga boste pustili tekati po vasi?
Ne, ne. Zaklenil ga bom!
Sem, v hišo. –Ne boste me zaklenili.
Okna bom raztreščil.
Ta fantič nima discipline.
A videti je krepak, iz močnega italijanskega bora.
Iz dobrega bora, da.
Ni popoln, a srce ima na pravem mestu.
Pojdi še bližje k ognju. Topleje ti bo.
Sin, pridi sem.
Poglejte mojega Stenja. –Da.
Vzoren fašistični mladec. Ponosen in hraber.
Možat, kot njegov oče.
Popolne zobe ima. In nima znakov zlatenice.
Tata? Tata!
Moje noge so tople kot čokolada!
Glej!
Kaj?
Požar! Moj dom gori!
Glejte me!
Jupi! Gorim!
Glej, kaj si storil, tata. Pogasil si lučke na mojih nogah.
To pa povzroči nebrzdana glava!
Poslati ga morate v šolo.
V šolo? Ostržka? –Da. Jutri.
V šolo.
Kakšen dan.
"Kakšen dan."
Čas je za spanje.
Tata, raje bi imel prejšnje noge. Ko so gorele.
Ostržek, če zaspiš,
ti bom zjutraj napravil nov par nog.
Bodo take kot stare?
Še boljše.
Boljše? Lahko dobim štiri čričkove noge?
Ne, ne. Dve boš dobil.
Dve bosta dovolj.
Lahko noč, tata.
Lahko noč, si …
Lahko noč, Ostržek.
Sebastjan?
Da, Ostržek?
Kdo je Karlo?
Karlo je bil deček.
Pepe ga je pred leti izgubil.
Kam ga je založil? Kako lahko izgubiš človeka?
Umrl je, Ostržek.
Ni več živ.
Je to slabo?
Da. Za očeta je hudo breme, če izgubi otroka.
Kaj je breme?
Nekaj mučnega, kar moraš nositi,
pa čeprav te hudo boli.
Tisto noč sem veliko pisal. Toliko sem imel povedati.
Ne o svojem življenju,
pač pa o nepopolnih očetih in nepopolnih sinovih.
In o izgubi in ljubezni.
In vsaj za eno noč
so nam bila prizanesena trpka spoznanja.
Prav si imel, tata!
Te noge so veliko boljše od starih!
Glej me! Lahko hodim ritensko!
In skačem naprej!
Prej tega nisem mogel!
Tata, ali vidiš? Prav tak je kot jaz!
Kaj je to?
Ostržek! Pridi. Pohiti.
O, fant! Obožujem nove noge!
Lahko greva v cirkus?
Morda, Ostržek.
Zdaj pa imava delo.
Obožujem delo!
Tata, kaj je delo?
Prosim, Ostržek, dovolj je vprašanj.
Opica zabita!
Že grem!
Kaj je? Kaj počneš tukaj?
Naročil sem ti, da polepi letake.
Cirkus gre v maloro, ti pa tako?
Mar ne vidiš, kako nam gre za nohte?
Kaj?
Živa lutka? Si prepričan?
To nam lahko povrne veličino.
Spet bomo kraljevali!
Bili smo že uspešni nekoč.
Ali bomo uspešni spet?
Uživali smo med in mleko, imeli smo denarja nešteto
nekoč.
A to hočemo spet!
Nekoč sem privabil trume ljudi.
Volpovo krono so občudovali vsi.
Zdaj pa otroci
in poročeni pari
rajši izberejo Garba, Gardela, Valentina,
La voce di Caruso,
džez na radiu!
Bili ste že uspešni nekoč.
Mojbog, je bilo lepo.
Bili ste kralji noči, polni kreposti, moči – nekoč.
Pa poskusimo spet!
Verjemite vase! –Bili smo uspešni nekoč!
Verjemite vame!
Zdaj pa spusti.
Še malo. Tako.
Še čisto malo. Dovolj.
Takole.
Zelo dobro, otrok.
Tata, nečesa ne razumem.
Česa, Ostržek?
Njega imajo vsi radi.
Koga? –Njega.
Peli so mu.
Tudi on je iz lesa.
Zakaj imajo njega radi, mene pa ne?
Pridi sem, Ostržek.
Ljudje se včasih bojijo tistega, česar ne poznajo,
a ko te bodo spoznali, te bodo vzljubili in …
Si pripravljen na šolo?
Potem bi ti rad nekaj podaril.
Krasno je, tata!
Krasno, prekrasno!
Kaj pa je to?
To je učbenik.
Poseben učbenik.
Nekoč je pripadal posebnemu dečku.
Karlu, ki si ga izgubil?
Je bil zelo priden, tata?
Da.
In si ga imel zelo rad?
Imel sem ga rad.
Imam ga rad.
Potem bom kakor Karlo!
Ubogal bom in šel v šolo in bil najboljši
v tistem, kar tam pač počnejo. V ponos ti bom!
V šolo grem, v šolo grem.
V šolo grem, v šolo grem, šola čaka me!
Resničen je!
To čudo res obstaja!
Ti čudoviti pavijan!
Moram ga imeti.
V šolo grem, v šolo grem.
Šola! O, fant!
Kaj se učijo v šoli, g. Muren? –Branja in pisanja.
In poštevanke!
Kaj je "poševanka"?
Če imaš štiri vozove s 27 jabolki in …
Poševanka se moti! Nimam jabolk, lagal pa tudi ne bom!
Ne, samo matematika je.
Zmnožiš štiri in sedem … In dobiš …
Ni mi jasno.
Šola mi ne diši več, Sebastjan.
Našla sva ga!
Glej, Smetulja! Najin čudež!
Najina odrešitev! –Pazi!
Najina zvezda!
Kdo? Jaz? –Da, mon étoile!
Jaz sem grof Volpe! Izbral sem te,
da se pridružiš čudovitemu, brezskrbnemu cirkuškemu življenju
kot zvezda moje lutkovne predstave!
Ne poslušaj ga, Ostržek!
Očetu si obljubil, da boš šel v šolo.
Saj res, očetu sem obljubil, da bom šel v šolo.
Dal mi je Karlovo knjigo.
Karlovo knjigo? Da!
Klasična literatura, ni kaj.
Vidim, da si že po naravi intelektualec!
A učenje iz knjig ne more prekositi odkrivanja sveta,
na lastne oči z vrha bleščečega odra!
Videl boš vse države sveta,
ko nama bodo pokleknile pred noge!
Moje nove noge!
Ne, čakaj!
V šolo moraš!
Lahko pridem jutri?
Žal ne.
Edino danes je naš cirkus v vaših koncih,
a če moraš v šolo, pač moraš.
Pridi, Smetulja.
Našla bova koga drugega,
da bo pojedel vse naše slaščice in vročo čokolado.
Vročo čokolado? –O, ne.
Kajpada! Neskončno vroče čokolade in vse sorte igral.
O, fant!
Saj bo prav, če malo zamudim v šolo?
Seveda, nihče ne bo niti opazil.
Ne poslušaj ga, Ostržek!
Le še nekaj morava urediti.
Podpiši tu, tu in tu. Potrebuješ pero?
Ne, Ostržek! Nikar!
Takole?
Popolno! Povem ti, žarel boš kakor zvezda!
Za menoj, fant moj!
O, trpljenje.
Življenje je eno samo trpljenje.
Mojster Pepe, bi prišli dol?
Navsezadnje!
Naš rešenik je končan.
Strašno mi je žal.
Vašega dečka danes ni bilo v šolo.
Zjutraj je šel. Poslal sem ga tja.
Lutka je pravi disident.
Svobodomislec, bi rekel.
Da. –Raje ga poiščite.
Upam, da ga bomo jutri videli v šoli.
Jutri? Seveda.
Cirkus je pa res prima!
Bi še pokovke?
Ne morem več, g. Vragec.
Najbolje, da grem v šolo.
Ostani še malo, Ostržek.
Oprosti, da si me čakal, lutkica.
Ne maram, da me kličete lutka.
Fant moj, lutke so le meilleur qui soit!
Najboljše! Dvigni roko.
Lutke so vedno spoštovane.
Ali ni najbolje biti navaden deček?
Kje pa. Ljudje obožujejo lutke
kot so Vragec, Golobička in Pavliha.
A vsem jim vlada le nekdo!
To osebo bi rad spoznal!
Ostržek!
Čakaj, to sem jaz!
Tako je. Ti si čudež!
Oboževali te bodo!
Kdo? –Les idiots!
Čudoviti otroci vsega sveta!
Dvigni nogo. Vsi te bodo slavili.
Ostržek! Ostržek!
Ostržek, živa lutka!
Ena in dva in …
Čigum, čigum,
počil sem čigum.
Kričim,
vreščim,
da le sladkiš dobim.
Ostržek! Ostržek!
Ostržek!
Ne.
Karlova knjiga.
Kaj?
Tamle.
Kako pozna to pesem?
Prost sem kakor piš, vzletel sem!
Môra se kar ne konča.
Poka, trka, tleska!
In jaz, in jaz rad imel bi
špas!
Bravo! Ostržek! –Hvala!
Vse te slaščice lahko kupite v cirkusu!
Hvala! –Ostržek, kaj je zdaj to?
Kaj počneš? –Tata!
Zvezda sem, tata!
Obožujejo me! –Kaj pa …?
Dovolj neumnosti. Moral bi iti v šolo!
In kako sploh poznaš to pesem?
Ti opičja nadlega!
Moja zvezda! Kje je moja zvezda?
Hvala, hvala.
Res ste prijazni.
Uničil si Karlovo knjigo in nisi šel v šolo. Zakaj?
Obljubil si, da se boš vedel kot …
Karlo.
Da. –Saj sem hotel, tata, ampak …
Kaj, Ostržek?
Deset roparjev je skočilo iz grma in …
In so mi vzeli knjigo.
Že vidim. In kaj je bilo potem?
Imeli so sekiro. Hoteli so čokolado.
Vročo čokolado!
Ostržek, ne laži mi!
Tvoj oče sem!
Pa saj govorim resnico!
Zakaj potem tvoj nos rase?
Saj ne!
Lažeš, da se kar kadi!
Ne lažem!
Poglej se vendar!
Pojdite proč! To ni predstava!
O, pač!
Predajte mi mojega carissima, vi prekrokani …
kleptoman! –Ne dotikajte se ga!
Naredil sem ga! –In jaz sem ga odkril!
Ni vaša lutka! Moj je!
Mogoče raje … –Nič od tega ni!
Moj igralec je.
Vrnite mi ga! –Nikoli!
Ojej.
To je bilo zabavno, tata!
Ne!
Ne …
Ostržek. –Kar na lepem se je pojavil!
To se zgodi, če ne krotiš otroka!
Ostržek je bil mrtev. To je bilo jasno kot beli dan.
A niti sanjalo se mi ni, da smrt ni pomenila konca.
Po tebi je.
Tvoje končno slovo.
Zakopali te bodo v zemljo.
Si slišal? –Kdo je?
A ni mrtev? –Je. Sem preveril dokumente.
Nimaš mesa … –Halo?
… nič več krvi,
nimaš več nobenih skrbi.
Kje smo ostali?
Kdo deli? –Jaz, ne?
Povečajte vložek, fantje.
Kaj je že meja? –Dvajset, tepec.
Nekaj imaš spodaj, a?
Verjetno leibedik šestico.
Res smešno. –Ali igrate?
Flush! –Smem igrati? Prosim!
A ne razumeš, da si mrtev?
Tam notri je dolgčas. Ne maram biti mrtev.
Glej, kaj si ušpičil.
Kaj je to? –Kanclija.
Pojdi k šefici, mali.
Tista vrata. Ne boš je zgrešil.
Daj mi že asa, prosim.
Je kdo tu?
Kdo si?
Občutek imam, da si nekoč že bil tukaj.
Ostržek sem. Deček sem.
In mislim, da sem mrtev.
Že vidim.
Leseni deček z izposojeno dušo.
Napaka moje sestre.
Solzava trapa.
Dala ti je življenje, ki ti ne pripada.
Kot ne pripada stolu ali mizi.
Tako ne moreš zares umreti.
O, fant! To je dobro, mar ne?
To pomeni, da nisi
in nikoli ne boš pravi deček, kot je bil Karlo.
Človeško življenje je dragoceno in čudovito
zaradi svoje minljivosti.
Ne razumi me napak, umrl boš velikokrat.
Kot si na primer zdajle.
A to niso prave smrti.
Le čakalne dobe.
Obstajajo pravila.
Čeprav jih moja sestra krši.
Počakati bova morala, da se pesek izteče.
Vsakič boš moral čakati nekoliko dlje,
do konca časa.
In ko se pesek izteče?
Te bom poslala nazaj v življenje.
Razumem.
Potem bi te še nekaj vprašal.
Se vidiva prihodnjič.
Ne.
Ah, Ostržek.
Niente. Nič ne moremo.
Telo je togo.
Vedno je bilo togo. Iz lesa je.
Tudi mrtvega ga lahko razkazujem.
Kako si drznete!
Pokažite spoštovanje!
Vi spoštujte mene in moj dohodek!
Gospoda, prosim.
Zdaj ni čas za malenkostne spore.
Kaj boste storili s truplom?
Truplo? Kje?
Ostržek! Živ si!
Nesmrten je! –Naj živi umetnost!
To je čudež.
Kar počasi, otrok.
Oprimi se me. Domov greva.
Trenutek. Imam pogodbo.
S podpisom umetnika in vodstva.
Ali bo nastopal ali pa ste mi dolžni 10 milijonov lir!
To je trapasto! Samo risbica je!
Še vedno je njegov podpis.
To sem narisal.
Zahtevan povračilo stroškov
prevoza, sprememb, bodočih pred …
Najprej država. Fanta ni mogoče ubiti.
Primeren je za vojaka.
Po zakonu mora v vojaški tabor za mlade.
Naučil se boš boriti,
streljati in biti pravi italijanski pob!
Iti morava.
Resnično morava iti.
Kasneje se bomo pogovorili.
Kar z mojimi odvetniki govorite!
Kakšen dan!
Zabaven dan! –Kaj naj storiva?
Ne skrbi, tata. V vojno bom šel. Sliši se zabavno.
Naučil se bom boriti, streljati in korakati …
Ne, Ostržek! Vojna ni zabavna!
Vojna ni dobra …
Vojna mi je vzela Karla.
Pa ne bom šel. –Po zakonu moraš.
Pa čeprav je slabo?
Vsi moramo spoštovati zakon, če hočemo ali ne.
Zakaj?
Nimam časa ali volje, da bi ti razlagal …
Tistemu možu dolgujem milijone!
In tebe bodo odvedli daleč proč v vojaški tabor.
Poglej, v kaj si me spravil!
Naredil sem te, da bi bil kot Karlo.
Zakaj nisi kot Karlo?
Ker nisem Karlo.
Nočem biti kot Karlo.
Karlo je … –Dovolj!
Kakšno breme si.
Nos mu ni zrasel.
Kaj praviš?
Ko mi je rekel breme, mu ni zrasel nos.
Res misli tako.
Nočem biti breme.
Nočem prizadeti tata in ga takole razburiti.
O, Ostržek.
Včasih so očetje pač obupani.
Takrat rečejo stvari, ki jih mislijo le tisti trenutek.
A sčasoma spoznajo,
da jih niso nikoli mislili zares.
Razumeš?
Kam greš? –Načrt imam.
Ostržek, kaj počneš? –Boš videl!
V cirkus grem.
Tako lahko pomagam tatu in ne grem v vojno.
Pustil mu bom pismo z razlago.
Ne počni tega.
To je …
Ne! Ne!
Ne delaj tega!
Povej mu, da mu bom pošiljal denar.
Povej mu, da ga imam rad.
In da ne bom več breme.
Ne!
Kaj je? Kaj hočete sredi …
Moja ljuba zvezda!
Kako ti lahko pomagam?
Če bom delal za vas, boste očetu oprostili?
Seveda, fant moj!
Mu boste poslali moj delež zaslužka?
Do zadnjega centa.
Polovico in nič manj.
Vsi pokonci!
Odhajamo!
Gorje.
Ostržek. Sinko.
Hotel sem reči …
Ostržek!
Mali čriček.
Odšel je s cirkusom!
Ostržek!
Kako ga bom našel?
Zdaj pa hočeš ponj?
Po vsem, kar si rekel. Po tem, ko si mu rekel "breme"!
Breme?
Zakaj si tako slep? Tako strašno slep!
Deček te ima rad.
Veliko se ima naučiti, a rad te ima takšnega, kot si!
Bi te bilo konec, če bi mu to ljubezen vrnil?
Začni se obnašati kot pravi oče!
Ne pa trmast star kozel, ki toliko jamra o svoji nesreči …
"Ovbe, ubogi jaz!"
… da ne vidi ljubezni, ki jo v resnici ima!
Morda sem žuželka,
a te vseeno lahko naučim kaj o …
Kam pa greš? –Po svojega sina!
Mar ne bi raje … Čakaj!
Čao, tata,
dragi tata. –Stojte!
Čas prišel je za slovo.
Za kako dolgo in kam grem?
Tega žal ne ve nikdo.
Če dolgo me ne bo,
sij sonca bom vzel s seboj,
ptičje petje, pesem zvoncev,
risbe sliv, školjk in loncev,
vonj kruha, vince sladko,
in spomin nate, otec moj.
Zbogom, moj tata.
Čao, tata,
dragi tata.
Čas prišel je za slovo.
Pripravljen sem na dolgo pot,
ker vem, da bo lahko.
Dolgo bom odkrival ta svet,
skakal in plezal čez mnoge goré.
Morda bom videl kameline solzé,
gusarje strašne, ki sablje vihté.
A v vsakem primeru ostal mi bo
spomin nate, otec moj.
Zbogom, moj tata.
In ko bom hodil čez ceste, bankine,
v sebi gojil bom najlepše spomine.
Dež na licu mi bo skril
solze, ki sem jih po tiho prelil.
Za vedno ostal bo z menoj
spomin nate, otec moj.
Zbogom, moj tata.
Borim se za zemljo,
borim se onkraj morja.
Boril se bom do konca. Živela Italija!
V roke zastavo za očetnjavo,
Il Duce, Il Duce vzklikamo na glas!
Obzorje vidimo,
proti luči stopamo.
Kakor orel bom letel, razpetih kril,
korakal bom strumno, dokler zmage ne bom slavil.
Naš pogum!
Naša mladost!
Italija, veselo!
Italija, naša krepost!
Hvala, hvala!
Viva Benito Mussolini, nostro duce!
Naj živi!
Še zadnja predstava.
Ne pozabi poslati mojega deleža tatu.
Niti v sanjah ne bi pozabil. Vidiš? Na pol.
Minus stroški, prevoz in oglaševanje.
Jutri gremo v obmorsko mestece Catanio.
Tam bomo nastopali pred njegovo visokostjo, Il Ducem.
Il Dolce? –Ne, moja zvezda.
Naš hrabri vodja, Il Duce, Benito Mussolini!
Slišal je za nas in bo prišel na predstavo!
Dobro se poznava.
Tukaj sva v Rimu.
On je tam zadaj.
S tvojim očetom bova zelo ponosna nate.
Ponosna …
Oprostite, gospod.
Ali plujete v Catanio?
Me lahko odpeljete tja? Prosim?
Onkraj ožine leži.
Tisto tam ni morje.
Grobišče je! –Ojej …
Trnež se je dvignil iz morskih globin,
da bi se nasitil s krvjo.
Pošast, velika za 20 ladij,
polna besa in togote!
To so samo pravljice.
Kapitan,
moj sin je na drugi strani zaliva.
Jutri bo nastopal.
To je vse, kar mi je ostalo. Vaše je.
Samo spet bi ga rad videl.
Korak in obrat. Korak in obrat.
Živahno! In korak.
Korak. Korak. –Lahko za trenutek počijem?
Ne. Tvoj ritem je čedalje slabši.
Nobenega počitka.
Pet minut, prosim.
Tri minute.
Si v redu, Ostržek? Skrbi nas.
Tako izmučen si videti. Dober počitek potrebuješ.
Pa tudi nove hlače in še eno uho ne bi škodila.
Zakaj ne greš domov k očetu? To ni kraj zate.
Ne smem.
Naprej moram delati in pošiljati denar domov.
Da … –V resnici
te grof Volpe izkorišča.
Tvojemu očetu ni poslal niti centa.
Kaj? –Ves denar je zadržal zase.
Ni mu mar zate. –Nisi njegov ljubljenec.
Najraje ima Smetuljo.
Že od vedno. Smetulja je genij.
Ne, grof Volpe mi ne bi lagal!
Njegova zvezda sem!
Samo nevoščljivi ste!
Misliš, da ga bova našla, Sebastjan?
Mojega Ostržka?
Da. Veš …
Oče me je rad učil:
"Dan naj zate ne bo siv,
vso nesrečo le preženi proč."
Oče me je rad učil: …
Arrivederci!
"Obriši solze in ne joči,
da se ne utopiš v želji …
To sem jaz!
Že gre! –On je!
Ostržek je! Nekaj bi mu rekla. –Hvala, res ste prijazni.
Ne zdajle, oprostite.
Ti ničvredna
garjava, zblojena opica!
Kaj si mu nakladal, kaj?
Tik pred najpomembnejšo predstavo! Lahko bi me stal vsega!
Se ti sploh sanja, kdo bo v občinstvu?
Našel sem te v tisti kletki na dežju!
Prepuščenega smrti!
Zavrgli so te in jaz sem te rešil!
Moral bi pustiti, da crkneš!
Nehajte! Ne pretepajte ga!
To se te ne tiče, Ostržek. Pojdi vadit korake.
Zahtevam, da nehate!
Jaz sem zvezda te predstave
in nočem, da se tako znašate nad mojim soigralcem.
In slišim, da moj tata ni prejel denarja?
Mogoče ga bom šel domov vprašat!
Kaj pravite na to?
Pa sami nastopajte za Il Dolceja.
Mislim, da narobe dojemaš najin odnos, polence.
Jaz sem lutkar.
Ti pa si lutka!
Jaz sem gospod. Ti pa moj suženj!
In storil boš, kar velim,
dokler ti telesce ne zgnije
in s teboj ne podkurim v peči!
Resda nimaš nitk,
a vseeno te upravljam.
Ti ubogaš mene.
Capisce?
Smetulja.
Sin ve, da je njegov oče še živ.
Poiskal naju bo.
Ničesar se ti ni treba bati.
Tebi je lahko reči.
Nocoj bova večerjala!
Kakšna sreča!
Vaša visokost!
To točko sem spisal le za vas.
Rad imam lutke.
Smetulja.
Mislim, da morava za cenjenega Dolceja
prirediti posebno predstavo.
Imam krasne zamisli.
Zagotovo bodo delovale.
In bocca al lupo, lutka.
Zabavaj Duceja, pa te bom obsul s slavo.
Priredili mu bomo nepozabno predstavo.
Borim se za zemljo, borim se onkraj morja.
Borim se za loleka, ki me gleda s sedeža.
Kakec in zastavo za očetnjavo … –Kakec?
Da, kakec, vaša visokost.
Il Duce, Il Duce, prdni zdaj na glas!
Smrkelj si pojej, še mojega pogrej.
Kakec! Kakec!
Kot kakec boš letel, razpetih kril,
res se boš napenjal, na stranišču boš slavil.
Kakec ti!
Naša mladost!
Jej drekec, smrdula, jej kakec, naša krepost!
Teh lutk ne maram.
Ustreli ga!
Vse požgi.
Živjo! Jaz sem.
Spet on. –Ne morem umreti!
Vemo. –Ne morem umreti.
Ne morem umreti!
Tam imaš vrata.
Si moreš misliti?
Utekel sem vojni, kroglam, ognju …
Povozili so me! Stokrat bi lahko umrl!
Največji srečnež na svetu sem!
Meni se zdi, da imaš hudo breme na plečih.
Breme?
Ne, pa ne.
Ni prav, da to rečeš dečku.
Življenje lahko prinese grozno trpljenje.
In večno življenje prinese večno trpljenje.
Ni tako hudo.
Že res, da me vsakič malo zdela,
ampak ko oživim, se bom vrnil k tatu.
Ampak kaj, če ne boš več videl svojega očeta?
Seveda ga bom.
Zakaj ga ne bi?
Ti boš sicer večno živel,
tvoji prijatelji in svojci pa ne bodo.
Vsak hip, ki ga preživiš z njimi, je morda zadnji.
Nikoli ne veš, koliko časa imaš z nekom, dokler ne umre.
Ne razumem.
Mi lahko razložiš?
Prosim? Ne!
Sem vedel! Oživel si!
Živjo, Stenj!
Večina nas lahko za domovino da le eno življenje, a ti …
Ti jih lahko daš neomejeno!
Jaz? –Da!
Ti!
Nauči se me ubogati, pa boš popoln vojak!
Ampak moj tata … –Domov se boš vrnil kot junak.
Vsak oče bi bil ponosen na takega sina.
Tu smo.
Kaj je to?
Elitno vojaško usposabljanje za domoljubno mladino.
Kaj je "elitno"? –Mi smo.
Naučili se bomo biti elitni vojaki!
Naučili? Kot v šoli?
Pisati in brati in delati "poševanko"?
Dober hec.
Poslušajte!
Poročajo o sovražnih letalih v okolici.
A jutri bomo vseeno nadaljevali z urjenjem.
Se kdo boji sovražnika?
Ne, gospod!
Dobro. Resda ste otroci, a imate srca mož.
Jutri se boste urili za Italijo!
Jutri boste v ponos domovini.
Ostržek. Ostržek.
Da?
Kaj je moj oče mislil s tistimi letali?
Ne vem.
Ne razumem, kaj počnemo tukaj.
Urimo se za vojake. Za vojno.
Ampak moj tata je rekel, da je vojna slaba.
Ker je strahopetec.
Strahopetec? Moj tata?
Boji se vojne, kajne?
Moj oče pravi, da si mevža, če se bojiš umreti za domovino.
Je tebe strah? –Sploh ne.
Tudi mene ni. Ali mojega tata.
Obožujem vojno! –Jaz pa še bolj!
Obožujem jo vedno in povsod!
Jaz tudi! –Bomo videli, kajne?
Pokazal mu bom, da nisem mevža. Vzljubil me bo.
Vsi očetje imajo radi svoje sinove,
vendar so včasih pač obupani.
Takrat rečejo stvari, ki jih mislijo le tisti trenutek.
A čez čas spoznajo, da jih niso nikoli mislili zares.
Grdo te ozmerjajo z "bremenom" in "mevžo",
a v srcu
te imajo radi.
Te je strah?
Umreti?
Mene? Ne.
Nekajkrat sem že umrl. Ni bilo hudega.
Na drugi strani so zajci, kartanje in pesek.
Moder pesek.
Prismuknjen si.
Nič bolj od tebe!
Veseli me, da si tukaj.
Mene tudi.
Usodo Italije bo določala moč njene mladine.
Danes boste prvič izkusili vojno.
Razdelite se v dve skupini.
V središču bojišča je stolp.
Zmaga ekipa, ki bo prva obesila zastavo na vrh stolpa.
Zapomnite si,
ne glede na to, kdo je v tuji ekipi,
je še vedno vaš sovražnik.
Naj zmaga najboljši
in prinese slavo svoji ekipi in vsem nam.
Puške so nabite z barvo.
V granatah so konfeti. Zaznamujte svoj uboj.
Za Italijo!
Pazi!
Čakajte!
Pridite, gremo!
Hitro! –Na juriš!
Pazi!
Hitreje! Za menoj!
Izvoli to.
Oba sta tukaj. Zakaj?
Oba sva zmagala, oče!
A tako?
In kako sta prišla do tega zaključka?
Bilo je izenačeno.
Oba sva priplezala na vrh.
Dobro.
Stenj,
ustreli lutko.
Ampak oče …
To je prava pištola.
Izbori si lovor, sin! Ustreli lutko!
Vsi na položaje na robovih.
Branite sredino.
Za Italijo!
Napadajo nas!
Rekel sem, da ustreli lutko!
Ne, tega ne bom dovolil!
Vse življenje te že hočem zadovoljiti.
Ampak te nikoli ne bom! Prav si imel.
Res sem suh in šibek, kot stenj pri sveči.
Vedno prestrašen.
Ampak kljub strahu ti še zmeraj lahko kljubujem.
To zmorem.
Ni me strah reči ne. Je tebe?
Ti umazani strahopetec!
Res si šibek!
Nisi moj sin!
Stenj!
Lutka!
Na noge!
Čas za zadnjo lekcijo.
Zdaj
boš končno vedel, kaj pomeni služiti domovini.
Ostržek! Ostržek!
Pozdravljen, mali upornik.
Končno sem te našel.
Vse sem izgubil.
Zdaj boš tudi ti.
Stenj!
Bonjour, mon étoile. –Ne! Kje je Stenj?
Smetulja! Pomagaj mi!
Jaz sem vse, kar ima na tem svetu.
Odpustil sem mu.
Ti pa si vse uničil!
Daj mi baklo, Smetulja.
Smetulja!
Daj sem, ti garjava opica!
Pusti me!
Ti najina pogodba nič ne pomeni?
Izpolnil bom svoj del.
Ti pa boš žarel. V plamenih!
Kakor zvezda!
Vroče je! Huje od čokolade!
Na pomoč!
Prosim, pomagajte!
Na pomoč! Na pomoč!
Kako si me lahko izdal?
In to zaradi lutke?
Ti studna lusus naturae!
Ne boš me več izdal!
Smetulja!
Smetulja.
Bom še kdaj videl svojega tata?
Glej! Otok!
Plavaj!
In če pogledaš me v oči,
pri srcu mi bo spet toplo.
Tata? Tata!
In če mi skočiš v objem,
bo življenje spet lepo.
Spet lepo.
Tata!
Živ si!
Ostržek!
Moj Ostržek!
Ljubezen boli.
V redu boš, tata.
Ko se boš počutil bolje, bomo šli domov.
Ne, Ostržek.
Ni izhoda iz te strašne zveri.
Vsakih deset let se pride gret na površje.
Kmalu se bo potopila nazaj v globine
najmračnejšega oceana, kjer živi,
in nas odvlekla s seboj.
Mojbog! To je rešitev!
Za menoj!
Kam? –Na svetilnik! V svobodo!
Pršilne luknje. Lahko splezamo skoznje.
Ne bomo jih dosegli. Predaleč so!
Ostržek lahko pomaga!
Ostržek. Prisluhni. Splezati moramo …
Kaj je, Ostržek?
Tata, sovražim te! –Kaj? Kaj pa …
Tebe tudi, Smetulja. In tebe, Sebastjan J. Muren!
Že razumem! Kar laži, fant moj!
Tako je! Laži! –Ime mi je Odstružek!
Še, Ostržek! –Rad imam vonj čebule!
Rad imam vojno!
Za vedno bi rad obtičal tukaj!
Tako!
Plezajte, vsi!
Hitro! Brž!
Kaj pa …?
Kar počasi …
Ježešna … Ojej …
Počasi.
Tako!
Ne glej dol, Ostržek!
Poglej me!
Poglej tata!
Kihnil bo! Hitro!
Ne!
Imam te, sin moj.
Drži se, sinko!
Na pomoč!
O, ne! Ostržek!
Tata!
Prihaja po nas! Hitro!
Dajmo, Smetulja! Saj bo šlo!
Hitreje, Smetulja!
Držita se!
Ne, ne zdaj!
Pošlji me nazaj! Prosim!
Rešiti moram svojega tata!
Poznaš pravila, Ostržek.
Vrneš se lahko šele, ko se izteče pesek.
Ni časa! Umrl bo!
Pravila so pravila, in če jih prekršimo,
so posledice usodne.
Če bi se vrnil že tako kmalu,
bi postal smrten.
Lahko rešiš Pepeta,
vendar boš potem umrl
in to bo tvoje zadnje življenje.
Ni mi mar! Vrni me nazaj!
Daj že!
Jaz ne morem.
Ti prelomi pravila.
Če si odločen.
Zdaj pa pojdi k očetu, otrok.
Izkoristi to priložnost.
Uspelo nam je!
Ne morem verjeti!
Ostržek.
Fant moj.
Zbudi se, Ostržek.
Kot zadnjič!
Vstani!
Nič ti ni …
Tukaj si.
Moj ljubi sin.
Me ne vidiš?
Saj si živ.
Tako svoboden si.
Potrebujem te.
Sinko.
Mojster Pepe.
Želela sem te le osrečiti.
Saj ste me.
Osrečili ste me.
Tako hudo ste me osrečili.
Prosim, vrnite mi ga.
Da bi vas rešil, je postal pravi deček.
In pravi dečki se ne morejo vrniti.
Vem.
Vem, ampak …
Ni pošteno!
Na tem svetu se vsako delo poplača, kajne?
In ta deček je storil …
Dal je vse od sebe!
Obljubili ste mi eno željo, če bom Ostržka učil
in ga usmerjal, da bo ravnal, kot je prav.
Tako je.
Ali ti je uspelo?
No, prav. Morda ne najbolj.
Morda sem se malo spotaknil,
a potrudil sem se in trud je to, kar šteje.
Tega me je naučil Ostržek.
No, jaz sem ga naučil in on me je naučil nazaj.
Veste, zakaj? Ker …
Ker je bil dober.
Prav, plemeniti muren.
Pametno izberi željo.
Ti šment!
Želim, da oživi!
Naj bo.
Deček iz borovine,
zbudi se, ko sonce posije,
in stopi v svet.
Bodi njegov sin.
Razsvetljuj mu dni …
da ne bo več sam.
Ostržek.
Otrok moj.
Poskusil sem te spremeniti v nekaj, kar nisi.
Ne bodi Karlo ali kdorkoli drug.
Bodi to, kar si.
Rad …
Rad te imam
takšnega, kot si.
Potem bom Ostržek.
In ti boš moj tata.
Bo to prav?
Prav bo.
Življenje je tako čudovito.
Tako smo živeli naprej.
Šah mat!
Vile nismo več videli.
Pepe se je postaral.
Ostržek se ni.
Čez čas se je Pepe poslovil.
Neko zimsko jutro me je Ostržek našel pod oknom.
Bil sem negiben.
Položil me je v škatlico in me še vedno nosi v sebi.
Pri srcu.
SMETULJA
Odšel je v svet.
In verjamem, da ga je svet sprejel.
Že dolgo nisem slišal o njem.
Bo nekoč umrl?
Mislim, da bo.
In morda je zaradi tega pravi deček.
Bo, kar bo.
In potem nas ne bo več.
DrSi predstavlja
OSTRŽEK GUILLERMA DEL TORA
Režija
Boš še klobasal ali boš igral?
Ali dovoliš?
Pripovedoval sem o svojem življenju! –Bilo je fino življenje!
Pa že.
Dajmo, fantje!
Oče me je rad učil:
"Dan naj zate ne bo siv,
vso nesrečo le preženi proč."
Oče me je rad učil: "Obriši solze in ne joči,
da se ne utopiš v želji po lepšem jutri."
Vse bi rad znal,
ravnal bi rad prav.
Če zvezda pade dol, dol, noči ne gane.
Vse bi rad znal, karkoli že storiš,
senca te zamori, zamori,
vse zatemni, ko najbolj se trudiš.
Ker življenje se steka krog in krog,
teče levo pa desno, gor in dol, dol.
Potrudi se,
daj vse od sebe,
in če kakšen dan je slab, počakaj na boljši
jutri.
Spev plava po zraku kot piš.
Malenkosti, ki jih deliš.
Snop svetlobe, vrabcev jata,
vse, kar si srce obeta.
Počakaj na boljši jutri,
jutri.
Vse bi rad znal,
ravnal bi rad prav.
Srcu bi pustil, da poje,
da mu ni žal.
Vse bi rad znal,
karkoli že storiš,
ko godba doni, doni,
prepusti se glasbi, zapleši še ti!
Potrudi se,
daj vse od sebe,
in če kakšen dan je slab,
počakaj na boljši
jutri.
Majski akvarel,
slika vijoličnega neba.
Pisalo, črta, reka.
Zven mandoline,
ki nežno zaigra.
To so preproste stvari, ki štejejo.
Vse bi rad znal … –Znal.
Ravnal bi rad prav. –Prav.
Srcu bi pustil, da poje, poje,
da mu ni žal. –Žal.
Vse bi rad znal, karkoli že storiš.
Zvončki bijejo cin, cin, cin.
Smeh iz vetra, zmaj plapola.
Ker življenje se steka krog in krog,
teče levo pa desno, gor in dol, dol.
In ti ravnaš prav. –Prav.
Srce si spoznal. –Spoznal.
Naj za to izvedo vsi.
Pričakaj boljši …
Pričakaj boljši
jutri.
Prevod: Grimpy
Tehnična obdelava DrSi Partis
MOJEMU OČETU IN MATERI