VÁŠ POHŘEBNÍ ÚSTAV A KREMATORIUM
CHCI, ABYSTE CHTĚLI ČAJ
SLAVNOSTNÍ OTEVŘENÍ
DALŠÍ OTEVŘENÍ
ZATOČTE S ROZTOČI
A DALŠÍ SLAVNOSTNÍ OTEVŘENÍ
A JEŠTĚ JEDNO SLAVNOSTNÍ OTEVŘENÍ
A PAK DALŠÍ SLAVNOSTNÍ OTEVŘENÍ
Dobré ráno, Palačinko. Promiň, vzbudil jsem tě?
Moc dobře jsem se nevyspal. Je sobota ráno.
Takže bude následovat sobota večer, což je... však ty víš.
Jo, asi mě to trochu stresuje.
Uděláme tamtu věc, co mě uklidňuje?
Jo? Tak jo. Raz, dva, tři.
Promiň, ale tady máš zpívat ty.
- Rudy, snídaně. - Už jdu.
Nachystal jsem nám vajíčkovou dobrotu.
Vajíčka. Proto jsem to řekl.
Podíval jsem se na jídelák té restaurace, kam večer jdeme,
a mají slané tyčinky.
Mňam. To je super.
A k tomu omáčky, to bys nevěřil.
- Těšíš se? Já jo. - Jo. Ano.
A když už ten jejich jídelák znám, můžu se hodit do pohody, užít si večer
a soustředit se na zábavu, protože to bude zábavný večer.
- Určitě. - Těšíš se?
- Strašně. - Jsme dva nadšenci, co?
Fajn, zajedu umýt auto a pak musím do nákupáku vyměnit košili.
- Chceš jet taky? - Jasně.
Rozhodl jsem se pro větší velikost, docela jsem teď nabral svaly.
Trochu. Je ten sval větší?
- Ano. - Sáhni si.
Počkej. Ne, to je loket.
Jo, protože jsem namontoval tu tyč na shyby.
Vlastně to udělal někdo jiný.
Ale párkrát měsíčně ji používám.
Můžeme se cestou do nákupáku zastavit v kouzelnickém obchodě?
Chtěl bych na dnešek nový trik.
Jo, jasně. Zlatý hřeb těchto večeří.
Stolní kouzla od Úžasného Rudyho.
- Snažím se. - A daří se ti.
Mohl bys mi nechat zmizet ekzém v podpaží?
Jen takový vtípek. Mám ho pod kontrolou.
- Skoro. - Jo, to máš. Pěsťovku.
- Počkej. Ne, já myslel... - Já si chtěl plácnout.
- Já chtěl pěsťovku. - Jo, řekls pěsťovku, tak pojďme...
- Vydrž. Už to bude. - Tak jo, teď jsi mě jen chytil za ruku.
Dobře, jdu na to. Pustím tě.
HŮLKY, HŮLKY, HŮLKY
Ne. Musíš zůstat v autě.
S kouzelníkem nikdo do kouzelnického obchodu nesmí.
Máš pravdu. Potřebuješ peníze?
V pohodě, ještě mi zbylo 13 dolarů ze sekání trávníků.
- Vlastně jen jednoho. - Jo.
Bylo zábavné zjistit, že jsem alergický na trávu.
Jsem rád, že mě našli včas.
- Je to cukrouš Rudy? - Ahoj, Esmeraldo, jo, jsem to já.
Je tu i Horace?
Ne, je na konferenci kápí v Cape Cod.
Řekla jsem mu, ať mi přiveze něco okázalého.
Hledáš něco konkrétního?
Hledám něco, co skupinu naprosto ohromí
a bude fungovat v restauraci.
Tak jo.
Třeba něco na prolomení ledů
nebo téma k hovoru.
Kouzelnický trik, který spojí celé lidstvo,
i když půjde o jeden z nejtrapnějších kulinářských zážitků.
Do 13 dolarů, prosím.
Dobře, malý Houdini.
Právě nám přišel nový trik s šátkem. Je v něm o dva šátky víc.
- Tak jo. A co kroužky? - Já nevím.
Nech mě přemýšlet.
- Jde o luxusní restauraci? - Podávají slané tyčinky.
Něco bych tu měla.
- Polyakrylát sodný. - Polyakrylát so... Cože?
Pojď sem a já ti ukážu, jak to funguje.
Do restaurace to bude dokonalé. Stojí 8,99 dolarů bez daně.
Takže ti zbude na koktejl.
- Je ti 21, že jo? - Před měsícem mi bylo 35.
Ale děkuji. Dělám si srandu. Smích je příjemný.
- K tomu dnešku, Rudy... - Jo, těším se.
Jo. Ne. Já taky.
Já taky. Ale chtěl jsem říct, že tyhle večeře znám...
Už v tom umíš chodit.
A vím, že dnes to bude trochu jiné,
co se týká seznamu hostů a... Fajn, jsme na řadě.
Jen jsem říkal... Chci říct, že...
Chtěl jsem říct... Je tu hrozný randál.
Jo, to je.
- Myslím, že Paul je moc milý. - Cože?
A všichni tě máme moc rádi.
- Cože? - A máme rádi...
Co?
- Zdravím, mohu ji vyměnit za větší? - Jistě.
Pořídil jsem si domů tyč na shyby a mé rukávy si toho všimly.
- Prosím? - Ale nic.
Tati, můžeme se sejít u klobouků?
- U toho stánku? - Jo, možná si dneska vezmu klobouk.
- Klobouček není nikdy na škodu. - Jo, jasně.
Nezkoušej si nic, co bych si nezkusil já.
Já vím. Žádné barety.
Našemu rodinnému tvaru hlavy prostě nelichotí.
To nejsem já. I když možná trochu jo. Ale tohle je odvážný kousek.
Lidé tam hodí minci a něco přejí, Louise.
Ale co kdyby si přáli, abychom se změnili
v obří čokoládové sušenky?
Mým přáním je si jen na chvíli smočit bolavé nohy.
Tak jo, děti.
- Táta si koupil speciální polštář. - Na můj speciální krk.
Líbí se nám, že hlavou neotočíš úplně.
Hodně nám toho projde.
No tak, pojďme vybrat dárek babičce a dědovi k výročí.
Dobře. Tina chtěla ukrást peníze z fontány.
Počkej. Co? Ne, nechtěla.
Můžeme jim dát tyhle skleněné želvy s červenými srdíčky,
na kterých je nápis: „Moc se milujeme.“
- Nóbl. - Nebo dřevěné těžítko
s vyrytou Eiffelovkou, na kterém je napsáno: „Těžítka jsou pro zamilované“.
- Kýčovité. - Ahoj, všichni.
Rudánku. Co děláš v nákupáku, mladíku?
- Díval jsem se na klobouky. - Na všech nesprávných místech?
Sranda. Klobouk v nákupáku seženeš.
I manželku.
Dobře, Rudy, kdybys byl mými rodiči, co by sis vybral?
- Jsi tu, takže se tě to týká. - Obojí je matoucí.
Želvy.
Tak už něco vyberme a zaplaťme, prosím.
Musíme jet domů a uvařit véču na oslavu mé horší dvojky,
protože jsem si příroďák opravil z lepší pětky.
- Můj malý Bunsenův hořáku. - Dostane jednu horší dvojku...
Můžu si vybrat, jakoukoli večeři chci, a já chci pečené bramborové lasagne,
které jsem si vymyslel, když jsem dával na příroďáku pozor.
Určitě nechceš něco jiného?
- Je to můj den. - Je jeho, tati.
Jo, jen si nejsem jistý, že by lasagne
měly obsahovat pečené brambory nebo kukuřičnou kůrku.
Přijď na večeři, Rudy.
Myslím, že to bude jedno z nejhorších jídel, jaké jsme kdy měli.
Nemůžu, už mám plány.
Plány. Fajnovka.
- Ty se nezdáš. - Jdeš do opery?
- Bacha na fantómy. - Ne, jen rodinná záležitost.
V pohodě. Gene určitě mámu ukecá,
aby nějaký hnus uvařila i jindy.
Díky. Už se musím vrátit ke kloboukům.
Mám tam sraz s tátou.
- Čau ve škole. - Nevím, jestli tam ještě půjdu.
- Ale když jo, najdu si tě. - Fajn.
A já tam nejspíš chodit nemusím, protože už jsem chytrý dost, ale uvidíme.
- Tak jo, jdeme na to. - Jo.
Naše měsíční večeře s mámou „Jsme pořád rodina.“
Ale teď s mou kamarádkou Vicki a kamarádem tvé mámy Paulem.
- Přítelem. Pánským kamarádem. - Jasně.
Jo, bude to skvělý večer.
Jo, to bude. My všichni pohromadě.
Myslíš, že bych si tu košili měl zastrčit?
- Je dlouhá. - Je tu hodně látky.
Zastrčená vypadá, jako bych měl vycpané spoďáry.
Super vycpané spoďáry.
Možná ji takhle nechám viset.
Mám si brát ten klobouk?
Co? Ano. Vypadáš v něm sebevědomě a skvěle.
- Jo, ale... Asi si ho nevezmu. - Ne, nebudu ji zastrkávat.
- Nezastrkávat. - Možná si ho vezmu.
Ona se snad prodlužuje? Sahá mi po kolena.
Nebo si ho můžu sundat. A nést ho v ruce.
Víš co? Oba vypadáme skvěle. Pojďme. Odcházíme.
- Musím na velkou. - To snad ne.
Vážně? Víš co? Taky musím.
- Košile ven. - Můžu první?
- Předbíhám frontu. Pardon. - Ne.
- Tys do mě strčil. Znáš mě. - Promiň.
Pusť hudbu. Bude to zlé. Zapni větrák.
- Jak je vzadu? - Cože?
Co teplota? Nechceš pustit klimu nebo topení?
- V pohodě. - Dobře.
Fajn, vzal sis batoh. Jsem rád, žes nezapomněl.
Tvůj pytel plný triků.
Bez nejnovějšího triku Úžasného Rudyho by to nebyla rodinná večeře.
Zkoušel jsem jméno „Iluzionářský vizionář Rudy“.
- Mám husinu. - Abych to zase moc nepřepálil.
Ne, jasně, samozřejmě.
Jsem rád, že tyhle večeře děláme. Já, ty a tvá máma.
A teď se přidávají další. Ale to je dobře, ne?
Paul a Vicki, já a tvá máma.
Ne Paul a Vicki. Tvoje máma a Paul, já a Vicki.
A ty. Samozřejmě. Ty jsi čestný host.
Ale nejsi host. Jsi naše dítě.
Jestli je někdo host,
je to Vicki, protože spolu nechodíme moc dlouho.
- Zníš trochu nervózně, tati. - Jo, myslím, že trochu jsem.
Nemůžu přestat žvanit, co?
Nemyslím to zle.
Jestli to udělám při večeři, kopni mě pod stolem, prosím.
- Dobře, tati. - Ale ne moc tvrdě.
- Víš, jak se mi na lýtkách dělají modřiny. - Proto jsou zajímavá.
- Krásně duhová lýtka. - Díky, kámo.
Dáme si drink na baru?
- To bych ráda. - Je tam moc lidí.
Můžu pro ně zkusit zajít a přinést je sem.
To je od tebe milé. Já si nedám. Tedy pokud vy nechcete.
Jestli tam jdeš, dám si skleničku červeného, pokud mají...
- Jaké červené mám rád, Vicki? - Netuším.
Dobře. Možná margaritu.
Víš co? Nést čtyři nápoje je těžké.
Nedělej si starosti. Já si vlastně nedám.
Stieblitz, pět hostů.
To jsme my. Jako v tom seriálu Správná pětka.
Promiň, ten neznám.
Určitě jo. Býval hodně oblíbený v 90. letech.
Já se narodila v roce 2002.
Dobře, pojďme ke stolu.
Vítejte. Jsem Iluzionářský vizionář Rudy.
- Miluju to. - A teď... Prázdný šálek, že?
Pošlete ho kolem, abyste potvrdili, že jde o normální plastový kelímek.
- Jo, prázdný. - Dáme pivní ping-pong?
- Naprosto normální. - Nemůže být prázdnější.
Teď vezmu tuhle úplně normální vodu.
Jo.
Naliju ji do šálku a řeknu pár kouzelných slov.
Mandy Patinkin, Mandy Patinkin.
Otočím ho a voda bude pryč.
- Bože, mé semišové kalhoty! - To ne.
Omlouvám se. Takhle to být nemělo.
Nemluvil jsem dost dlouho, měl jsem počkat půl minuty.
To je v pořádku, zlato. Ten trik se mi moc líbil.
- Přinesli byste nám sem ubrousky? - Ale nefungoval.
- Mohu vám nějak pomoci? - Jen trochu rozlité vody, nic vážného.
Ručník nebo nějaké ubrousky by byly skvělé.
- Co to je? - Polyakrylát sodný.
- Cože? - Neměl bych své triky prozrazovat.
Pokud nechávají skvrny, klidně je prozraď.
Polyakrylát sodný. Nemyslím, že nechává skvrny.
- Dávají ho do plenek. - Cože?
Měl jsem počkat, až prášek nasákne vodu.
No tak, to nevadí.
Co kdybys to po dezertu zkusil znovu?
To nejde. Vzal jsem si jen jeden sáček. Musím si odskočit, omluvte mě.
TOALETY VÝCHOD
Jsi v pořádku?
Jo, naprosto. To je v pořádku. Děkuji za... Těší mě.
A dobrou noc tobě. A taky tobě.
A dobrou noc tobě.
A taky tobě. A dobrou noc tobě.
A tobě, Kevine. Tobě ze všech nejvíc.
Přestaň líbat ty kečupy, Gene.
- Nikdy. - Dobrou noc, Kevine.
- Kevine. - Rudy?
Žádný z nich není Rudy.
Ne, podívej. To je Rudy. Asi přece jen přišel na večeři.
Rudy, pojď dál. Vlastně nechoď.
My jdeme ven. Musím vyndat ty super lasagne z trouby.
Co ta vaše večeře? Vykašlali se na tebe?
Přesunula se.
Super, můžeš si s námi dát ty odporné lasagne.
Jo, pojď nahoru. Přivezli tě rodiče?
- Jo, přivezli. - Dobře, dodělám to tu sám.
Skvělý nápad, tati. Proto jsi šéf.
Podívej se na to, Rudy. Nemůžu se dočkat, až budou venku.
- Je to nádhera. - Že jo? Ožij, můj výtvore.
Takhle se táta musel cítit při mém porodu.
- Mé lasagne už mají venku hlavičku. - To je ale vůní.
Některým nerozumím.
Tak jo, je čas vyndat tuhle věc z trouby.
- Tíha. Váží to snad 20 kilo. - To je ideální váha pro lasagne.
Než se do toho pustíme, chci říct jen pár slov.
Tento sen by se nikdy nestal realitou
nebýt lidí, kteří mi na této cestě pomáhali.
Mámy, která mi svištěla pod nudlemi a šéfovala mým omáčkám.
Táty, který mi u mámy nepřekážel.
Tiny a Louise, které mě nechaly zazářit víc než ony.
Rudy, mám tě rád, kámo. Pusťme se do toho.
Tak jo, testovací skupino. Chci od všech jednoslovnou reakci.
- Začni, mami. - Je toho moc.
To jsou tři slova. Projde ti to, protože jsi to vařila.
- Tati. - Hrozně moc.
- Špatně. Louise. - Jídlo, otazník.
Vyškrtnout ze záznamu. Tino.
Hodně sýra a slaniny a nudlí a červené omáčky
a mletého hovězího a pažitky a zakysané smetany.
- A to je kousek bagelu? - Jo. Skořicový s rozinkami.
- Jedno slovo, prosím. - Dobře, řeknu bagel.
Přijde mi, že jste se té výzvy moc dobře nechopili. Rudy?
Jedním slovem? Průkopnické.
Lepší než to, co jsem si objednal.
- Co sis objednal? - Objednal na doma.
Řekl jsem: „Rudy, tohle jídlo si sníš doma.“
Dobře. Rudy, určitě tvoji rodiče vědí, kde jsi?
Jo. Zeptal jsem se jich, jestli sem můžu jít, a oni souhlasili.
Fajn, ale možná jim v rychlosti zavolám
a zeptám se, kdy se máš vrátit. Dáš mi číslo na mámu?
Nebo na tátu? S kým teď bydlíš?
- Bydlím s... - Tenhle víkend jsi u táty, ne?
- Byl v nákupáku. - Jo, zavolejte komukoliv z nich.
Jsou spolu. Vlastně nejsou, ale... Je to komplikované.
- Ale kdyby sis měl vybrat jednoho... - Komu zavolat.
Jo, komu zavolat. Ne vybrat jako vybrat. Bože. Promiň.
Už je tam dlouho. Nesnědl předtím něco zkaženého?
To si nemyslím. Vím, že než jsme odešli z domu, byl na velké.
Byli jsme oba. Pardon. Asi bych ho měl jít zkontrolovat.
Dej mu ještě chvilku.
Je v tom věku, kdy ne vždy chce, abychom...
- Správně. Jo. Ano. - Jak se to jmenovalo?
- Ta věc? - Něco z polykarbonátu.
Polyakrylát so...
- Říkal, že je to z plínek? - Asi ne z použitých.
Padá to do schránky. A ta je plná.
Kdo rozhoduje, kdy je plná? Ten mužíček, co žije uvnitř telefonu?
No, byla to sranda, ale měl bych jít.
- Vrátit se k rodině. - Ale zrovna jsi přišel.
To ty lasagne?
- Nemožné. - Jak se dostaneš domů?
Na to, abys šel sám, je trochu pozdě.
- To ten zápach? Je tu zvláštní zápach. - Tati.
Ne, já jen...
Tak trochu jsem odešel z večeře
s mámou, jejím přítelem, tátou a jeho Vicki.
Poprvé jsme večeřeli všichni spolu.
Myslím, že takhle teď budou naše rodinné večeře vypadat.
A předvedl jsem kouzelnický trik, který měl být skvělý, ale pokazil jsem ho.
Jo, technicky vzato jsem utekl.
- Počkej. Co? - To snad ne.
Myslí si, že jsem na záchodě, takže bych měl jít.
Nebo taky možná zrovna volají na policii.
Občas mi to na záchodě trvá dlouho.
Nedovol jim, aby ses cítil špatně, že si chceš počkat na titulky.
Zkusím znovu tátu. A možná i mámu.
- Jen aby věděli, že jsi v bezpečí. - Tak jo.
A já Rudyho zavezu zpátky a doprovodím.
- To bude fajn. - Jo, to dává smysl.
- Jo. - Díky za pozvání.
- Bylo to moc fajn. - No jasně, zlato.
Počkám tady, jestli nevadí. Já jen... Jo.
Zabalím ti lasagne s sebou. Kolik kilo chceš?
Dvě? Čtyři?
Dobře, Bob ho brzy přiveze. Jo.
Dobře, ahoj. Už jsi našel ty klíče, Bobe?
Skoro. Jsem si jistý, že se někde objeví.
- To klíče dělávají, ne? - Jo.
- Už je máš? - A teď?
Slibuju, že až je najdu, dám vám vědět.
Dobře. A co teď?
- Jo. Ne, Tino. - Rodiče jsou v pořádku.
Jen trochu vynervovaní. Vlastně překvapení. V pohodě.
Snad na kalhotách Vicki nezůstane skvrna. Vylil jsem jí na ně polyakrylát sodný.
To jsou drogy?
Ne, to bylo na ten kouzelnický trik, co jsem zkusil.
Kalhoty budou určitě v pořádku, zlato.
Přece nebyly ze semiše, ne?
- Byly. - Aha, to je v pořádku, zlato.
Tak jo, mám ty klíče.
- Dobrá práce, tati. - Díky.
- Pořád je máš? - Ano.
- Můžu Rudyho doprovodit já? - Cože?
Můžu ho doprovodit do té restaurace?
- Kde to je? - Myslím, že blízko.
Šel jsem pěšky. Šel jsem a vůbec nebrečel.
Pak jsem se ocitl tady. Je to tudy, o pár bloků dál.
Talíř a vidlička?
- Jo. - Jaké to tam je?
Nevím. Prostě místo, kde dospěláci jedí.
To zní zábavně. Asi by bylo dobré,
kdybych se přidala, zůstala na večeři a rozproudila konverzaci.
Fakt? Jestli půjdeš, dám ti půlku své porce.
Táta tě sem pak může hodit po cestě domů.
Jasně. Ty lasagne byly stejně jen předkrm.
- Ale no tak. - Tak já Rudyho doprovodím zpátky, ano?
Zní to dobře?
Je už trochu tma.
Žádný problém. Vezmu si boxera.
Pokud si na nás někdo cestou troufne,
ty je oslníš kouzly a já bolestí.
- To je moje holka. - Ty máš boxera?
- Jo. Loňské Vánoce. - Proč ti je Santa přinesl?
Santa možná pochází z ulice.
Santa se nebál, že bude ublíženo sourozencům?
- Tati. - Dobře, můžete jít.
Ale toho boxera nech doma. Stačí ti pěsti.
- Jdeme, Rudy. - Tak nashle. A ještě jednou díky.
Zavolám tvým rodičům a řeknu jim, že jste na cestě.
Louise, dám ti peníze, aby sis mohla zaplatit za jídlo.
- Bobe, máš nějaké? - Kolik?
Osm dolarů.
Tak jo, to bude na polévku stačit.
Polévku si nedám.
Dám jim 8 babek a řeknu, že se o zbytek postaráte.
- Myslíš, že tomu uvěří? - Můžete to mít na splátky.
- Tak my jdeme, ahoj. - Bavte se.
Jo, ahoj. Nemáte dojídat lasagne?
- Ano. - Panebože.
Celou dobu jsem na ně myslel.
- Budou v pohodě. - Já vím. Jen jsem se chtěla dívat.
Jaké tam mají dezerty?
Nejsem si jistý. Mají slané tyčinky.
Tak fajn. Ty se dají pocukrovat, ne?
Určitě jo. Je to luxusní místo.
- Máme hodnou holku. - Občas jo, viď?
Rodino, proč u toho stolu sedím sám?
Co jsi to dělal za trik?
Nechával jsem zmizet vodu. Mělo to být fakt super.
Umíš i něco jiného? Jestli chceš, můžeš mě přeříznout napůl.
Myslím, že bych to zvládla.
Můžeš mi pomoct s „Kdo má minci?“
- Být má tajná partnerka. - Jasně.
Existuje velmi jednoduchý kód, který tě teď naučím.
- Tak jo. - Ale nesmíš to nikomu říct.
- Jasně, Rudy, bože. - Ale nevadí, jestli to pokazíš.
České titulky Tereza Nesvačilová