E Casa ta FUNERARĂ și crematoriul
POSIBIL ȘOFER ȘCOALĂ DE ȘOFERI
MAREA DESCHIDERE
MAREA REDESCHIDERE
FORMAȚIA PURICOASĂ
MAREA RE-REDESCHIDERE
MAREA RE-RE-REDESCHIDERE
MAREA RE-RE-RE-REDESCHIDERE
Gene, ce faci? De ce deschizi casa de marcat?
- Am găsit murătura. - Credeam că e o ascunzătoare bună.
Vă rog să nu puneți murături în casa de marcat.
N-ar trebui să spun asta.
Tată, nu simți spiritul jocului Ascunde murătura.
N-ați putea juca alt joc sau să nu vă jucați deloc și să mă ajutați?
Și poate că n-ar trebui să numiți jocul „Ascunde murătura”.
- De ce? Ce are „Ascunde murătura”? - Păi... Nu mai contează.
Dle sergent Bosco, suntem arestați?
- Doamne! Chiar suntem? - Nu din câte știu.
- Deci, Bob, cum merg lucrurile? - Mă descurc destul de bine.
Ascultă, Bob! Te întrerup din trăncănit și trec direct la subiect.
Vreau să mă înveți să gătesc hamburgeri pentru o operațiune sub acoperire.
Poftim?
O să fii răsplătit pentru efortul depus. Tu și familia
veți beneficia de anonimat, fără nicio legătură cu investigația.
- Stai! - E sub acoperire!
Preiau eu, tată. Da, dle sergent Bosco, suntem întru totul de acord.
Sub acoperire! Pe cine urmăriți? Mafia?
Sau niște surferi obraznici,
ca-n filmul în care se enervează Keanu Reeves și trage cu arma în aer?
Probabil a ucis niște păsări.
Ofițerii de investigații nu au voie să divulge detalii
despre caz cetățenilor care ajută la pregătirea lor.
Dar sigur ne puteți spune nouă.
Din moment ce facem parte din anchetă.
Nu facem parte.
Nu mai dai înapoi. Suntem prea implicați.
- Tina! - Dacă nu ne puteți spune nimic,
atunci, la naiba, cred că suntem prea ocupați ca să ajutăm.
Cred că va trebui să găsiți alt restaurant de hamburgeri. Nasol!
Nu vreau să găsesc alt restaurant.
- Am pregătit deja actele pentru ăsta. - Da...
Bine, fie! Doar să nu-i spuneți șefului că v-am zis.
Tipul pe care-l urmărim e un hoț veteran.
Bijuterii, pietre neprelucrate, artă. Și are o echipă.
Tocmai au dat o spargere. Cel puțin credem că au fost ei.
Dar nu avem nicio dovadă concretă. Aici intervii tu, Bob.
Tipul ăsta, Vincent Bartos, are un restaurant de hamburgeri.
- Serios? - De fațadă.
Mulți răufăcători au afaceri de fațadă. Așa spală banii.
Ateliere auto care nu repară mașini,
restaurante proaste fără clienți.
- Tată, și al nostru e de fațadă? - Louise!
Dar fii atent!
Tipul nostru începe să-și ia restaurantul de hamburgeri mai în serios.
- Încearcă să facă mâncare bună. - Tată...
Da, Gene, mersi.
Și-a concediat bucătarul
și angajează un bucătar cu experiență în prepararea hamburgerilor.
Avem mandat să mă duc sub acoperire.
Am interviul într-o săptămână.
Nu pricep. O să gătești hamburgeri pentru el până mărturisește?
Nu. Știm că la restaurant se întâlnesc cei din gașca lui.
Ce aud cât lucrez acolo poate fi folosit în instanță.
Îl arestăm și îl punem sub acuzare. Și numele meu sub acoperire e Joe Josephs.
În acest fel, nu trebuie să rețin două nume.
Tipul ăsta e periculos?
Nu. Adică, poate că în trecut a mai tăiat câteva degete
unor oameni care l-au trădat.
- Cum e și normal. - Poate. Nu s-a confirmat.
Stai calm, e periculos doar pentru mine.
Dar, dacă sunt descoperit și omorât,
va fi mai mult vina ta pentru că nu m-ai pregătit bine.
- Dar nu te presează nimeni. - Super!
Repet, veți rămâne sub anonimat și fără nicio legătură.
Am trimis un CV fals cu recomandări false.
Din ce știe Vincent, am lucrat într-un local din Long Island numit Grillsville,
care nu mai există.
A sunat la numărul din recomandare și i-a răspuns Mack, amicul meu
care e polițist și imită grozav accentele.
- Cu ce accent a vorbit? - Nu știu. Italian sau așa ceva.
- De ce italian? - Mack e italian.
- Deci a vorbit cu accentul obișnuit. - Zic doar că povestea mea e în picioare.
Trebuie doar să învăț cum să-mi leg șorțul și să învârt spatula
sau ce faceți voi, cu hamburgerii.
- Haide, tată! - Te rugăm!
- Bine, o să te instruiesc. - Da!
Câte pistoale primim de căciulă? Zece?
Va fi nevoie de peruci. Toată lumea să-și ia peruci!
- Bun. Deci... - Pun carnea pe grătar?
Da. Încerc doar să mă gândesc cum să te învăț.
- Bob? - Da.
Toată lumea știe să gătească hamburgeri.
Toată lumea are grătar și prepară hamburgeri.
Vecinul face hamburgeri săptămânal și e, de departe, cel mai prost tip pe care...
Da, știu, toată lumea face hamburgeri, dar la restaurant e vorba de consecvență.
Faci un hamburger bun de 20 de ori la rând?
- Banii. Va fi dispusă lumea să ți-i dea? - Clar. E minunat.
Te uiți la costume de baie bărbătești?
Da. Când apar costume noi, îmi place să văd ce e disponibil.
- Vreau să mă asculți. - În regulă.
Învață-mă jargonul!
Cum zici: „Un cheeseburger în sânge, fără ceapă”?
Fix așa.
Nu, ar trebui s-o spui:
„Dă-i la jar, însângerat, păturică galbenă și fără lacrimi.”
Sau „Rotunda maro, fără coroană, să alunece ușor.”
- Un becher de vită fierbinte, fără inel. - Copii, gata!
Eu numesc cartofii „prieteni la barabulă”.
Linda, poți să le găsești ceva de făcut?
Așa e. Copii, la muncă!
Dar dacă spui: „Chifteluță de cornută, roșcovană, să nu pută”?
- Bună asta! - Mersi, ești de ajutor.
Deci le-am pus pe toate în același timp.
Trebuie să avem grijă de fiecare.
Când să le întoarcem, când să le scoatem. Care sunt în sânge.
- Care sunt... - Duza aparatului de înghețată.
- Poftim? - Nu.
Nu te poți juca Ascunde murătura cu copiii mei.
- Poftim? - Nu te mai juca acel joc cu ei!
Louise, gata! Suntem ocupați.
- Bine. - În regulă.
De ce e atât de oțetit?
Joe Josephs, Joe Josephs
Ești arestat
Joe Josephs, Joe Josephs
Te joci Ascunde murătura cel mai bine
Joe Josephs, Joe Josephs...
Visurile lui cu hamburgeri Te testează la maximum
- Ce zi lungă! Fără pauză de masă? - Nu. Se ia masa în restaurant.
Ar fi destul de greu să luăm pauze de masă.
- A venit comandă. - Bine. Știi ce?
Hai să vedem ce ai învățat!
- Fă-l tu! - Să-l fac eu?
- Da. Fă hamburgerul, Joe! - Cine e Joe?
Nu așa ai spus că e numele tău sub acoperire?
Așa e. Doar că ai spus-o ciudat. Zici să-l fac singur?
Da. Ceea ce ai vrut să te învăț.
Ce am încercat să te învăț toată ziua.
- Fă un hamburger! - Uau! Marele spectacol.
Te-ai antrenat pentru asta toată viața astăzi, vreo două ore.
Poți s-o faci, dle sergent Bosco. Poate.
Bine. Mai întâi pun o chiftea pe grătar?
- Da. - Ești pe val.
- Unde ziceai că sunt? - În frigider. Carnea e în frigider.
- Deci o să... - O scot?
- Da. Și... - O gătesc?
- Da. Și... - O gătesc bine de tot.
Condimentezi chifteaua. Mai știi? Când o pui pe grătar, o condimentezi.
Bine. Nu mi-ai spus asta.
Ți-am spus de cinci ori. Nu mă ascultai.
- Te jucai Ascunde murătura. - Credeam că face parte din pregătire.
Ar trebui.
Ai spus că trebuie să înveți cum să treci drept bucătar.
- Ți-am zis să mă înveți jargonul. - Condimentare. Iată!
E jargon. E un cuvânt foarte mișto prin restaurante.
- Condimentare. - Nu e mișto.
- Dar poate fi o picanterie. Scuze. - N-o să păcălești pe nimeni.
O să știe că minți.
Își vor da seama că ești polițist. Vei fi în pericol.
Și, când te îngroapă, o să le spun tuturor
că am încercat să te învăț cum să sărezi o chiftea.
- Dar tu nu m-ai ascultat! - Bine. Renunț.
Cum desfaci șorțul ăsta?
Ce este? Salut, șefu'!
Serios? Nu, e în regulă. Pot s-o fac.
M-a sunat șefu'. S-a schimbat data interviului de angajare.
- Este astăzi la ora 15:00. - Poftim?
Deci ce spuneai despre condimentare?
Spuneam că mai apar picanterii...
Te refereai la... Bine.
Interviul e azi? Trebuia să avem o săptămână să te învățăm.
Nu știu, Bob. Se pare că tipul a sunat
și a spus să organizăm interviul azi,
iar șeful meu crede că, dacă refuz, o să angajeze pe altcineva. Așa că mă duc.
A mutat interviul pentru astăzi? Dacă aveai planuri?
Cum ar fi să înveți să faci hamburgeri ca să treci drept bucătar sub acoperire.
Șeful vrea să mă duc, dar tot ne mai rămân zece minute.
Așa că învață-mă! Bine, de data asta. Te uiți la mâinile mele?
Fiindcă ar putea fi ciopârțite sau...
Degetele.
Crezi c-ar fi bine să-ți faci degete false?
- Încetați! Mă speriați. - Bine.
Doamne! În regulă.
Nu e destul timp să te fac să nu fii un bucătar jalnic.
Cred că trebuie să te învățăm cum să te prefaci,
ca să treci de interviu.
Apoi, dacă într-adevăr primești slujba, reluăm cursurile.
- Bob, zece minute. - Bine.
Poartă-te ca veteranii! Tipii ăia nu citesc blogurile.
Cred că nici nu le place să gătească.
Deci poți să spui: „Fac așa cum știu eu. Nu știu toate cuvintele extravagante.”
Îmi place. „Nu știu cum s-o fac. Fac exact cum faci tu.”
- Ce? Nu. - Dar am fost pe-aproape, nu?
Mi se pare că sună bine. „Nu știu toate cuvintele. Fac așa cum știu.”
- Pe mine m-ai convins. - „Fac hamburgeri.”
„Nu încerc să mă dau mare pe bloguri.”
- M-ai pierdut. Stai, nu. Încă merge. - Da.
Bob, te simți bine?
Faci asta de o perioadă nu atât de alarmantă de timp.
Poate că, în sfârșit, ia curățenia în serios. Eu încă n-am reușit.
N-avem vești de la Bosco și sunt foarte îngrijorat.
Din cauză că „dacă nu dă impresia că este
„bucătar adevărat, o să știe că e polițist și o să-i taie degetele”?
- Da, Tina. - Am înțeles.
Asta e partea neplăcută a misiunilor sub acoperire.
Să fii cu tatăl tău mai stresat decât de obicei.
Ar trebui să fiu la restaurantul hoțului, să flutur cu cuțite pe acolo.
În schimb, stau aici și caut murătura, care e chiar aici.
- Fir-ar să fie! - Sunt sigură că Bosco e bine.
Poate că e bine că n-avem vești de la el.
Poate că merge grozav,
au dat mâna și au dat din cap în ultimele 30 de minute.
- Alo? - Ce răspuns energic, Bob!
Salut, Teddy! Credeam că ești altcineva.
Uneori și eu cred asta, Bob.
În fine, am ratat prânzul. Lucrarea asta durează o veșnicie.
Dar ajung devreme la cină, mi-e tare poftă de un hamburger.
Mă ia cu tremurat, și nu e bine, fiindcă sunt pe un acoperiș.
Voiam doar să mă asigur că nu-mi ia Mort locul.
Poftim?
Știu că e ciudat. Îmi place de el.
Doar că mă deranjează dacă nu-s acolo, și Mort stă pe locul meu.
- Are propriul loc. - Da, Mort nu e aici.
- Ți-a zis el să spui asta? - Nu.
Trebuie să închid.
Pui ceva pe scaun, să nu se așeze nimeni?
- Un meniu, o pălărie. - Da.
Bună! Bine ați venit la Bob's Burgers! Vă aduc un meniu.
Cred că știu ce vreau să comand.
Vreau hamburgerul zilei.
- Hamburgerul Te fac șvaițer. - Sigur.
Am tot vrut să mănânc la voi.
Am auzit lucruri foarte bune.
Bob, vrei să încetezi cu frecatul și să faci un hamburger?
Scuze. Mă duc să-l pregătesc.
Deci faceți zilnic un hamburger al zilei diferit?
Da.
Nu e așa consecvent când e vorba de chiloți.
- Louise! - E păcat.
E bine să stimulezi așteptările oamenilor, nu?
- Vorbesc de hamburgeri, nu de chiloți. - Da. Mulțumesc.
Nu mai avem unde să căutăm. Unde e, Louise?
Nu-mi zice că ai mâncat-o!
Ați spus foarte clar că nu mai avem voie să le mâncăm.
Îmi cer scuze. Se joacă Ascunde murătura.
E un joc în care ascund o murătură și trebuie s-o găsească.
Știe, tată, numele spune tot.
Mă duc repede la baie.
Sau pot să mă abțin dacă trebuie să găsiți murătura acolo.
Am verificat, nu e acolo.
- Bob, trebuie să vorbim. - Bosco, ești teafăr.
Ești în viață, slavă Domnului! Nu te-am omorât. E minunat.
Acum, tata poate să înceteze să mai strângă din fund.
Cum a fost interviul? Ai primit postul?
Intri în universul hamburgerilor?
S-ar putea să primiți un telefon în legătură cu un fost angajat de aici
și vreau să vă prefaceți că știți despre cine vorbesc.
- Să fie Joe? Ca să vezi! - Vincent?
- Ce se întâmplă?
Vincent, ce mă bucur că ești aici!
E minunat.
Să aduc perucile?
Deci, Bob, el e Vincent.
Vincent, ei sunt Bob, Linda și copiii lor.
Noi suntem copiii pe care i-ați văzut mai devreme și acum.
- Salutare! - Bună!
Și eu sunt Joe, mă știți cu toții. Bine, gata cu prezentările.
Joe, ai venit să-ți vizitezi fostul șef?
- Stai, ce... - Da, normal.
Nu mă poți ține la distanță. Nu, Bob?
Nu prea.
Uită-te la noi! Fostul meu șef și, să sperăm, noul meu șef.
Să nu vă bateți pe mine!
Poftim hamburgerul zilei!
Mulțumesc, Bob. Arată grozav.
Auzi, Bob?
Îmi arăți spatula despre care vorbeai?
Poftim?
Știi tu, aia mișto pe care voiai cu ardoare să mi-o arăți.
Aia. Mai ții minte?
- Bine. - Vreau și eu să văd spatula aia.
- De ce e hoțul în restaurantul meu? - Mergea destul de rău.
Am spus cum ai zis tu: „Nu știu cum s-o fac, pur și simplu o fac.”
Nu asta ți-am zis să spui.
Și mi-a zis: „Restaurantul la care ai lucrat nu mai există.
„Ai lucrat în altă parte?”
- Și ai menționat locul ăsta? - Da, chiar i-a plăcut.
- A auzit de tine. - Crezi că s-a prins?
Nu știu, poate s-a hotărât să mănânce la Bob's Burgers imediat, nu?
Sau poate crede că-s polițist, iar tu ești tipul care l-a ajutat
și o fi venit aici ca să ne omoare pe amândoi.
- Dumnezeule! - Adună-te, Bob!
Trebuie să avem sânge rece.
Așa cum ai spus numele restaurantului meu la interviul de angajare, Joe Josephs?
Vezi? De asta nu mai puteam lucra aici.
Nu m-ai sprijinit niciodată.
Minunată spatulă, Bob! Mă bucur că am mers să o vedem.
O să mă gândesc serios să-mi cumpăr și eu una.
- Da, ar trebui să-ți iei una. - Apoi vă puteți pârjoli reciproc.
Gene! Deci, cum e hamburgerul?
- E uimitor! Ești un adevărat artist. - Mulțumesc.
Așa l-am învățat și pe Joe
să fie.
Da. Fac doar ce faci tu, așa cum faci tu.
- Da. - Da.
Tina, Gene, Louise,
ce-ar fi să vă duceți să vă jucați Ascunde murătura la etaj?
- Nu sună distractiv? - Tată, murătura e încă ascunsă aici.
Sigur, dar ați putea folosi
o altă murătură din frigiderul de sus.
- Da. - O murătură diferită?
- Tu te auzi? - Da. Pe bune, Bob.
Deci, Joe, ai venit să vizitezi vechea garnizoană.
Da, în vizită la fostul loc de muncă.
Și am vrut să-l întreb pe Bob despre spatula aia.
- Chestii de bucătari. - Flecăreală.
Nu!
- Bună, Teddy! - Bună, Teddy!
- Teddy îl știe pe Bosco. O să strice tot. - O, nu!
Mai știți că v-am spus să puneți un meniu sau o pălărie pe scaunul meu?
Bob, ce s-a întâmplat?
Nu mi-l rezervi dacă așezi pe cineva pe el. Celelalte sunt goale.
Ce s-a întâmplat? Fără supărare, dle. Păreți un om de treabă, dar...
- Hamburgerul zilei, Bob. - Dar la pachet, da?
- Da. Stai așa! Poftim? - Îl iei la pachet.
Ai sunat mai devreme și ai zis că vii să iei un hamburger la pachet.
Da? Nu-mi amintesc. Doamne! Ce am mai făcut?
Mă duc să-l pregătesc. Linda, ar trebui să vorbești cu Teddy.
Pare că are chef de discuții.
Îmi place să vorbesc cu Teddy.
- Teddy, ți-ai luat pantaloni noi? - Nu știu.
Nu sunt noi, dar e ceva nou.
- Întoarce-te! - Da, a făcut el o aroganță.
- Văd. - Am făcut o aroganță?
E aproape gata. Știți ceva? Ăsta e din partea casei.
Dacă tot vă gândiți să-l angajați pe Joe.
- Nu. Vă rog. - Din partea casei?
- Poftim? Salut! - Salut!
- Ce faci? - Stai așa! Cine e Joe?
- Hei, e... - Hamburgerul e aproape gata!
- Nu pantalonii, ci pantofii. - Ce?
- Ai pantofi noi. Asta era? - Da, bocanci de muncă jerpeliți.
Cred că ai dat un bănuț în toată regula pe ei.
Bună jerpelitură! Nu-i nimic mai rău decât una proastă.
Ce bine o fi!
Atât de aproape! În câteva clipe, Teddy. Știu că te grăbești.
- Ce atmosferă ciudată! - Ba nu.
- E normală. - Nu-mi dau seama.
- Ați terminat? Pot să iau farfuria? - E aproape gata, Teddy.
Pare palpitant, dar n-aveți decât doi clienți.
Trei.
El, firește, nu e client, Teddy.
- Joe nu e client. - Gata!
Direct de pe grătar. Poftim! Du-l acasă cât mai repede!
Vrei să-l mănânci cât e fierbinte, nu?
- E un hamburger. - L-aș putea mânca aici.
Nu, ai planuri. E în regulă, înțelegem.
Știi ceva? Și ăsta e din partea casei.
Serios? E gratis?
- Urâm banii. - Suntem postcapitaliști.
- Ne vedem în curând, amice. - Bine. La revedere!
Mă bucur că ați venit la noi. Mi-a făcut plăcere să vă cunosc.
Îmi place că ați avut ocazia să vă cunoașteți.
Știi, eu... Asta e o ocazie unică.
- Simt că nu pot s-o ratez. - Da? Ce anume?
Am putea finaliza interviul chiar acum.
Am mâncat hamburgerul uimitor al lui Bob. Ești aici. Vreau să-l gust și pe al tău.
Păi, sigur.
Folosește spatula specială!
Bun. Mă duc în bucătărie, unde e grătarul.
- Nu trebuie să spui asta. - Bine, pa!
Eu o să iau ceașca asta
și o duc în bucătărie ca s-o spăl.
Da, sigur. Dar nu-i sufla! Asta e o probă.
În niciun caz. Nu aș... Da, am înțeles.
Nu e nevoie cu Joe.
Joe Josephs ăsta e atât de bun!
Scoate chifteaua din frigider și condimentează-o cu sare și piper.
- Așa, da. Unde ții sarea și piperul? - Deasupra grătarului, la condimente.
- Sarea e condiment? - Doamne, o să ne omoare.
Trebuie să-l ajut pe Bob cu cana aia, în caz că o sparge.
Așa-s bucătarii, tare neîndemânatici!
Bob, am o idee. Hamburgerul la pachet.
- Mă grăbesc, să nu-l ratez pe Teddy. - Poftim?
Adică, e o cantitate foarte potrivită de sare.
Teddy, vreau să te întorci cu hamburgerul la pachet.
- Poftim? - Știu că sună ciudat.
Dar întoarce-te cât de repede poți
cu hamburgerul și ne vedem pe aleea din spate. Bine?
Vrem să-ți facem alt hamburger.
Pot să-l mănânc pe ăsta și să-mi faceți altul după?
Nu, Teddy! Ăla... nu e bun.
A căzut pe podea, apoi s-a așezat o muscă pe el. Și un gândac.
- Nu e chiar așa rău. - Teddy, vino odată!
Am uitat să te întreb cum îl vrei gătit.
- Mediu, te rog. Mulțumesc. - Mediu. Am înțeles.
Chiar mediu? Nici prea-prea, nici foarte-foarte?
- Exact așa. - Mediu la jumătate.
Se face un Malcolm Mijlociu.
O s-o-ntorc pe jupâneasa asta.
Fac și eu cum ai face tu, știi?
Slavă cerului! Dă-mi hamburgerul, Teddy!
Mulțumesc mult. Trebuie să...
Teddy, dă-i drumul! O să-ți facem un hamburger special.
- Mult mai bun decât ăsta. - Când? Mi-l dați acum?
În 30 de minute. Du-te să cumperi un ziar!
Un ziar? Te crezi în 1986?
Ar trebui să văd cum se clasează Dukakis în sondaje?
- Teddy, ai încredere în mine! Du-te! - Bine.
Bob, hamburgerul lui Teddy. E neatins. În mare parte. Punga e caldă.
- Ești genială. - Știu.
Pun chifteaua pe chiflă. Hopa!
Le aliniez mai bine. Brânza e topită, nu?
Da, e complet topită.
Bine, luați loc!
Urmează testul gustului. Cel mai bun test.
Ce faci?
Îl schimb cu hamburgerul meu.
Ce? Dar cred că m-am descurcat binișor. Și... am muncit din greu pentru el.
Îți bați joc de mine?
Bun. Poftim hamburgerul!
- Poftă bună! - Arată bine.
- Așa e. Bravo, unchiule Joe! - Bine. Nu e mare scofală, totuși.
- E modest. Și morocănos. - Unchiul Mo-Mo.
- E delicios. - Ce bine!
Adică... ce bună e mâncarea!
Doamne! Trebuie să recunosc, Joe,
credeam că nu erai deloc un bucătar priceput.
Ce-ai zis? Tipul ăsta? E un bucătar de zile mari.
Dar mi se pare că ai un stil neconvențional,
pentru că ai avut un profesor neconvențional.
Felul în care gătești nu are niciun sens
și, sincer, sfidează tot ce știu despre mâncare.
Dar poate fiindcă mai am multe de învățat.
Mersi, cred. Mă bucur că îți place. Primesc slujba sau nu?
Joe, cred că mi-am găsit noul bucătar.
- Grozav! - În regulă!
Trebuie să plec. O să te sun mâine.
Bob, Linda, copii, a fost o adevărată plăcere.
Pe cine preferi?
- Îmi place de Teddy. - Fir-ar să fie!
Sper să vă servesc pe toți la restaurantul meu.
- Ce servești acolo? - Hamburgeri.
- Speram să fie kebap. - Pe tine te plac cel mai puțin.
Ce este?
Doamne, e un coșmar. Nu se va termina niciodată.
Trebuie să-l învățăm să gătească sau o s-o dea în bară din prima zi.
Adică mâine?
Bob, găsim noi o soluție. Am ajuns până aici. Am putea fi polițiști sub acoperire.
- Tu ai putea fi. - Îmi scapă ceva.
Louise, am câștigat, dar am pierdut. Bosco trebuie să gătească acum.
Am schimbat hamburgerii. Era al meu.
Nu trebuie să gătesc. Gata, ancheta s-a terminat.
Cum adică?
M-a sunat șefu'. Vincent nu e infractorul.
Au găsit pe cineva cu amprentele de la locul faptei.
Altcineva din dosar. Deci îl arestează pe el pentru jaf.
Deci poți să refuzi postul?
Da. O să-i spun că mi-am rupt mâna făcând ceva foarte mișto.
- Mersul cu rolele e mișto? - Cu vizor sau fără?
Sincer, nu cred că mi-ar fi ieșit.
Ai o slujbă foarte stresantă.
S-a tras în mine, am fost înjunghiat, am plasat droguri,
dar cred că prefer slujba mea în locul alei tale.
- Mersi. - Stați așa!
S-au găsit amprentele altui infractor?
Amprente? De pe degetele altui infractor?
- Nu vă dați seama? - Are legătură cu amprentele?
A folosit degetul tăiat al altcuiva ca să lase amprente la locul faptei.
- Nu! - Da. Vincent n-ar face asta.
A spus că sunt artist.
Am dreptate, am rezolvat cazul. Voi sunteți proști.
Nici n-ați găsit murătura. Și am ascuns-o chiar sub nasul vostru.
Chiar aici. Stați așa, unde e?
Încă mă pricep.
Nu puteam să aștept, Linda. Nu-mi doresc decât un hamburger.
Hamburger!
Subtitrarea: Valeriu Cosa