Jak to nakládám se svým životem?
Jsem bledý. Měl bych chodit ven a lépe jíst.
Mám příšerné držení těla. Neměl bych se hrbit.
Lidé by mě lépe chápali, kdybych byl vzpřímenější.
Co to se mnou je? Proč nemohu s lidmi navazovat kontakt?
Aha, jasně. Jsem mrtvý. Neměl bych být na sebe tak přísný.
Všichni jsme mrtví. Tahle holka je mrtvá.
Tamten chlapík taky. I ten v rohu je mrtvý.
To jsou ale ohavní lidé.
Rád bych se představil, ale nevzpomínám si na své jméno.
Myslím, že začíná na „R“, ale víc si nepamatuju.
Nepamatuju si své jméno, rodiče ani práci.
Soudě podle mikiny, byl jsem nezaměstnaný.
Někdy si představuji, kým byli předtím ostatní.
Ty jsi byl údržbář.
Ty bohatý syn ředitele společnosti.
Ty jsi byla fitness trenérka.
A teď jsi mrtvola.
Marně se snažím přijít na to, jak k celé té apokalypse došlo.
Chemická válka, vzduchem přenášený virus nebo radioaktivní exploze?
Na tom nesejde, už je to holt tak.
Takhle vypadá můj den. Jen tak se plahočím,
tu a tam do někoho narazím,
aniž bych se mohl omluvit nebo cokoli říct.
Muselo to být mnohem lepší, když se všichni mohli vyjadřovat,
dávat najevo své city
a navzájem se těšit ze společnosti toho druhého.
Spousta z nás se usadila tady na letišti. Nevím proč.
Lidé na letištích čekají, ale nejsem si jistý, proč tu čekáme my.
A sakra. Těmhle se říká kostňáci.
Nás moc neobtěžují, ale sežerou vše, čemu tluče srdce.
Popravdě, já dělám totéž, ale aspoň mám z toho výčitky.
Všichni se jimi jednou staneme. Prostě to vzdáte.
Ztratíte naději a pak už není cesty zpět.
Hrůza. Přestaň, nedělej to, jen to zhoršuješ.
Tak na tohle se musím těšit.
Je to otrava.
Nechci být takový. Jsem osamělý, ztracený.
Doslova ztracený. V téhle části letiště jsem ještě nebyl.
Co když jsou tihle dva také ztracení?
Toulají se, aniž by měli jasný cíl.
Cítí se uvězněni? Chtějí víc než tohle?
Jsem vážně jediný?
Tohle je můj nejlepší kamarád.
Tím myslím, že občas zavrčíme a pak na sebe rozpačitě civíme.
Někdy dokonce i skoro konverzujeme.
Takhle probíhá den za dnem.
Ale někdy vyslovíme i slova. Třeba...
Mám hlad.
A...
Město.
I když nemůžeme komunikovat, máme stejnou chuť k jídlu.
Cestování ve skupinách je přínosné,
hlavně, když se vám neustále někdo snaží vpálit kulku mezi oči.
Bože, chodíme tak pomalu!
Tohle bude chvíli trvat.
Zdravím a děkuji vám za vaše služby.
Je to již osm let ode dne, kdy tato nákaza zničila náš svět.
Myslíš, že to je kvůli tomu léku?
Nikdo už na lék nevěří, Julie.
Spoléháme na dobrovolníky jako jste vy, aby získali prostředky z druhé strany zdi.
Nejprve varování.
Mrtvoly vypadají jako lidé, ale lidé to nejsou.
Ať už se kdysi jednalo o vaši matku či nejlepšího přítele,
nemůžete jim pomoci. Jsou nelidští, necitelní, neschopni projevit lítost.
- To mi někoho připomíná, taťko. - Představte si to takto.
Jako synové a dcery té možná poslední lidské osady na Zemi,
jste rozhodujícím mezníkem, který leží mezi námi a vyhynutím.
Proto je vaší povinností vrátit se bezpečně zpět.
Pokud si pamatujete váš trénink, vrátíte se.
Hodně štěstí. Ať je Bůh s námi a ať žehná Americe.
- USA, USA! - Jdeme.
VÍTEJTE V ZÓNĚ MRTVÝCH
Krása!
- Bergu, pomůžeš nám nebo ne? - Neriskuju. Jsem skoro na úrovni pět.
Slyšeli jste to?
Já ano. Měli bychom zmizet.
Nemůžeme zmizet, máme své rozkazy.
Víš, kolik léků město spotřebuje? Potřebujeme je, abychom přežili.
Zníš jako můj táta.
- Díky. - To nebyl kompliment.
Tady máte. Dejte si Prozac, ten vás rozveselí.
Říkala jsem, že jsem něco slyšela.
Perry, jdeme.
- Perry? - Máme rozkazy, Julie.
Nic tam není.
- Nebuďte paranoidní. - Perry!
Miřte jim na hlavu!
Úsměv, hajz...
Hezké hodinky.
Nejsem na to hrdý.
Vlastně bych ocenil, kdybyste se chvíli nedívali.
Nerad ubližuju lidem, ale to takový je dnešní svět.
Ten hlad je strašně silná věc.
Když ho nesním celého, když ušetřím jeho mozek,
bude z něj chodící mrtvola, jako jsem já.
Ale když to udělám, získám jeho vzpomínky, myšlenky, pocity.
Omlouvám se, nemůžu si pomoci. Mozek je nejlepší.
Cítím se pak být znovu člověkem.
Líbí se ti to, Perry?
Nechci ti ublížit.
Jen chci cítit to, co jsi cítil ty.
Cítit se trochu lépe.
Méně mrtvolně.
Perry, myslím, že tě miluju.
Řekni něco.
Nebuď tak zaražený.
Já myslím, že tě taky miluju, Julie.
Chybí mi letadla.
Máma říkávala, že zezdola vypadají jako tabulky na kreslení.
Jsem rád, že si pamatuješ tyhle věci. Jinak by byly totiž hned pryč, víš?
Ano.
Svět je tak pokřivenej.
Ne úplně.
Kýčaři.
Perry?
Perry!
Perry, kde jsi? Odpověz!
Ju... Julie.
Ne.
Julie.
Bezpečí.
- Pojď. - Cože?
Nevím, co to dělám. Co je to se mnou?
Ostatní by nikdy nepřivedli živého člověka domů. To je šílenství.
Myslí si, že je jednou z nás. Nový přírůstek do rodiny.
Ale mysleli by si, že jsem blázen, kdyby uměli myslet.
Proč musím být tak divný?
Co to dělám?
Bílá zóna slouží jen k nástupu a výstupu pasažérů...
Domov.
Já... tebe nesníst.
Ochráním tě.
Tak jo. Možná jsem si to mohl trochu víc promyslet.
Ale poznám, když holka potřebuje chvíli pro sebe.
Je mnoho způsobů, jak poznat dívku.
Sníst mozek jejího přítele je jedna z méně častých metod, ale...
Je zvláštní příležitost.
Pane?
Máminy narozeniny.
- Na Diane. - Na mámu.
- Ano. - Máminy narozeniny.
Julie říkala, že pracuješ v zemědělství.
Přemýšlel jsi, že bys šel dělat stavební práce jako tvůj otec?
Potřebujeme šikovné lidi.
- Já... - Neposlouchej ho, Perry.
Tátova představa, jak zachránit lidstvo,
je postavit betonovou krabici, všechny do ní zavřít
a pak čekat, dokud neumřeme.
Víš, Julie, bez té zdi bychom teď místo rýže jedli mozky.
Tati.
Tohle je způsob, jak se dostat za zeď, aniž by nás zastavili.
Fajn, vzduch je čistý.
Jen pojď. Není to tak zlé.
- Už dva dny se mi neozval, Julie. - Dělá na stavbě, Perry. Pracuje.
Můj táta se mi neozve třeba několik týdnů.
Za mnou, tudy.
Hele. Bude to v pořádku.
Dobře.
Tati.
Perry...
Hej, ne, tati, počkej, to ne!
Perry, utíkej, utíkej!
Není divu, že se mě tak bojí.
Musím změnit přístup.
Dobře, jdeme na to. Nebuď divnej, nebuď divnej, nebuď divnej.
Co to děláš?
Prosím, nech mě být.
Proč já?
Proč jsi zachránil zrovna mě?
Ne...
neplakej.
Bezpečí. Jsi v bezpečí.
Co jsi zač?
Mám hlad.
Nech mě jít!
- Nebezpečí. - Nebezpečí?
Aha. Nebezpečí.
Pak budeš muset jít a sehnat mi jídlo.
Mám strašný hlad.
Prosím.
Budu vděčná za trochu jídla.
Dobře.
Bože!
Sakra!
Neutíkat.
Pojď, bezpečí.
Děkuju.
Buď mrtvá.
Dobře?
To je moc.
Říkal jsem, nebezpečí.
Dobře, chápu.
Ale mám opravdu hlad.
Ano!
Bože můj!
Ach ne! Přestaň zírat, už se zase chováš divně.
Děkuju.
Páni!
No teda! Nevzpomínám si, kdy jsem měla naposledy pivo.
Nebudete úplně zlý, pane Zombíku.
Moje jméno...
Ty máš jméno?
Jak se tedy jmenuješ?
- Rrrr... - Rrrr?
To rande se nějak nedaří. Chci znovu umřít.
- Rrrr... - Začíná tvoje jméno na „R“?
Robert? Richard?
Randy?
Raphael? Ricardo?
Budu ti prostě říkat R.
To by pro začátek šlo.
R.
Chci se vrátit domů, R.
- Nebezpečí. - Já vím.
A poslyš,...
vím, že jsi mi zachránil život. A jsem za to vděčná.
Ale tys mě dovedl až sem, takže mě dokážeš dovést i zpět.
Nesmí odejít. Vždyť sotva přišla.
Řekni jí, že musí počkat. Že si toho všimnou.
Musíš počkat.
Oni si všimnou.
To ušlo.
Jak dlouho?
Pár dní.
Zapomenou.
Bude to dobrý.
Jsou tu i další, jako jsi ty?
Nikdy jsem totiž ještě neviděla mrtvolu mluvit.
Když tedy nepočítám vrčení.
Dobře,...
takže pár dní?
Co bych tu tak těch pár dní mohla dělat?
To je úžasný!
Chceš to zkusit?
Bože!
Levá noha.
Dobře, dobře. Vyber si nohu. Používáš totiž obě. Vyber si jednu.
Tak a jedeme.
Výborně.
Obě ruce na volant, kamaráde.
Ach! Ježíši, R!
To bylo tak krásné auto.
Přepočítávám.
Proč tu máš tolik desek? Neumíš používat iPod?
Lepší zvuk.
Ale, ty jsi znalec.
Víc... života.
To je pravda. Ale také více starostí.
Už to děláš zase! Krčíš rameny!
Přestaň krčit rameny, krčile. Je to strašně vyhýbavé gesto.
Vážně?
Perfektní nahrávky. Kde jsi je sehnal?
Sbírám věci.
Ano, to jsem si všimla. Ty je přímo hromadíš, člověče.
Ve městě je jeden úžasný obchod s deskami.
Moc by se ti tam líbilo. Je vážně skvělý.
Respektive byl.
Tak fajn.
To už je lepší.
R, smím se tě na něco zeptat?
Můj přítel,...
ten tam někde umřel.
Vrátí se zpátky?
Jako jeden z vás?
To je asi lepší.
Něco se s ním stalo.
Stala se mu spousta věcí.
Ale myslím, že nastala chvíle, kdy to už nemohl dál zvládnout.
Jde o to, že v mém světě lidé neustále umírají.
Takže se nedá říct, že bych nebyla smutná z toho, že je pryč.
Protože jsem.
Ale myslím, že jsem se...
na to připravovala už opravdu hodně dlouho.
Co jsi zač?
Spánek musí být príma. Kéž bych mohl spát.
Kéž bych mohl snít. Ale já nemám přece na výběr.
Mrtví nesní.
Tohle se tomu blíží asi nejvíc.
Jsi si tím jistý, synu?
Tak tedy vítej.
- Je mi líto tvé ztráty. - Mně také.
Dejte mu zbraň a ukažte mu, jak se používá.
- Bergu, pomůžeš nám nebo ne? - Jsem skoro na úrovni pět.
Slyšeli jste to?
- Já ano. Měli bychom zmizet. - Nemůžeme zmizet, máme své rozkazy.
- Zníš jako můj táta. - Děkuju.
To nebyl kompliment.
Říkala jsem, že jsem něco slyšela. - Perry!
Miřte jim na hlavu!
Řekl jsi pár dní.
Už uběhlo pár dní, R.
Musím se vrátit domů.
Zůstat spolu.
Bezpečí.
Co?
Julie.
Živá. Jíst.
Jíst!
- Panebože. - My jdeme.
Jíst.
Tudy.
Pojďte se mnou.
Cože?
Ne!
- Chci jí pomoct. - Kdo se tě sakra ptal?
Líbí se mi.
Je to dobré.
Určitě jo.
- Do garáže. - Držte se.
Jsem tak ráda, že tu jsi.
Ty, dobrý?
R?
- Budeš řídit. - Dobrý nápad.
Bílá zóna slouží jen k nástupu a výstupu pasažérů.
Bože, úplně mrznu.
Musím zastavit.
Tohle je poslední čtvrť, kterou táta evakuoval.
Možná v těch domech bude jídlo.
Bože můj!
Dobře, pojď.
Kruci, je zamčeno.
Páni.
Podívej, co tu mají.
To už jsem dlouho neviděla.
Sýr!
V pořádku, vidíš?
Jo.
Je důležité zachovat si vzpomínky.
Obzvlášť teď, když se svět blíží ke konci.
Všechno, co vidíš, možná vidíš naposledy.
To říkával Perry.
Na, vyfoť mě.
Jsem unavená.
Postel není ještě tak shnilá, tak já si půjdu lehnout.
Dobrou noc.
- R? - Jo?
Víš, říkala jsem si,...
že bys tam mohl jít spát taky.
Na podlahu.
Tyhle domy mi nahánějí hrůzu, takže...
Dobře.
Cítíš to?
Cítíte to?
Krucinál, to je můj táta.
Ustup.
Zabil by tě.
Kdyby tě viděl, střelil by tě rovnou do hlavy,...
a bylo by po tobě.
Bože, jsem pořád úplně promočená.
Nechám to usušit.
Jen klid.
Do prčic.
Nekoukej se.
Dobře.
Do prčic.
Hele.
Musíš jíst ostatní lidi?
Jo.
Jinak umřeš?
- Jo. - Ale mě jsi nesnědl.
Zachránils mě.
Vícekrát.
Musí být těžké...
být takhle zatracený. Víš, vidím, jak se snažíš.
To nás možná dělá lidmi.
Snažíme se být lepší.
Někdy to sice poděláme, ale...
Dívám se na tebe a vidím,
že se snažíš mnohem víc než kdokoli od nás z města.
Jsi dobrý člověk, R.
Ale co.
Byl jsem to já.
Co jsi byl?
No, víš,...
nějak jsem to tušila. - Vážně?
Ano.
Ale tak trochu jsem doufala, že to tak není.
Mrzí mě to.
Julie.
Moc mě to mrzí,...
Julie.
Mrtví nespí.
Kdybyste mohli dělat jakoukoliv práci,
kdyby teda bylo všechno normální, co by to bylo?
- Zdravotní sestru. - Vážně?
Jo, uzdravovat lidi, zachraňovat životy.
No nevím, nebo taky hledat lék.
To se mi líbí.
Podle mě tomu jednou někdo přijde na kloub a exhumuje celý svět.
Exhumuje? A co to znamená?
Exhumovat je něco jako oživit.
Znamená to „vykopat“. Jako třeba vykopat mrtvolu.
To je fuk.
Co tu sakra děláš ty?
To se ti teď opravdu zdá nějaký sen?
Nejsem si jistý.
Nemůžeš snít, mrtvolo. Jenom lidé sní.
Nech toho, Perry. Může snít, když chce.
A co ty, R?
Čím bys chtěl být?
Já nevím. Ani nevím, co jsem zač.
Můžeš být, čím chceš. Tak se to říká, ne?
Můžeme, že ano? Ty a já?
To se nestane. Ne potom, co ses přiznal, že jsi jí sežral přítele.
Krčile.
Tolik k snění. Nemůžete být, čím chcete.
Já vždy budu jen pomalá, bledá, shrbená zombie.
Vážně jsem si myslel, že se mnou zůstane?
Je to beznadějný.
Takhle to dopadá, když chce člověk něco víc. Věci se nemění.
Musím se s tím smířit. Je snazší nic necítit.
Pak bych se necítil hůř.
- Identifikuj se! - To jsem já, Kevine. Nic mi není.
Stůj, zůstaň, kde jsi!
Je to dobré, nejsem nakažená.
Řekl jsem, stůj, Julie.
Dobře, fajn. Fajn.
Prohlédnu tě.
NEGATIVNÍ
- Je v pořádku? - Je čistá.
Ahoj, tati.
Vyslal jsem jednotky, aby tě našli. Prý tě unesli...
Ano, ale utekla jsem. Drželi mě v domě na okraji města.
Pak jsem narazila na to auto a přijela sem.
Julie, určitě tě nic nekouslo?
Připadám ti nakažená?
Musíme být opatrní.
Ano, já vím, vím.
Nic mi není. Přísahám.
Už jsem myslel, že jsem o tebe přišel.
Nepřišel jsi o mě, tati.
Jsem tady.
Vítej doma.
Ano. Jsem ráda, že jsem zpátky.
Půjdu domů, zapadnu mezi ostatní a přestanu tolik přemýšlet.
Zapomenu na ni, stejně jako na všechno ostatní.
A potom... Je mi snad zima?
Je to ono?
- Mrtvolám nebývá zima. - Hej!
Co to tu děláte?
Kostňáci, vyhnali mě.
Hledám tě.
Kde je ona?
Šla domů.
- Jsi v pořádku? - Ne.
Jsou to mrchy.
Kostňáci tě hledají.
A ji taky.
Něco jsme spustili.
Něco jsem viděl včera večer.
Vzpomínky.
Moje máma.
Léto.
Šlehačka.
Tráva.
Dívka.
Sen?
Sen.
Měníme se, myslím.
Měníme.
Musím jí to říct.
Pomůžete mi?
Pomoc?
Exhumovat?
Řekli,... to si piš!
Počkejte tu.
Buď opatrný. Ano?
Počkám tady.
Není to tak zlý, pojď.
Julie a já jsme dali ostatním naději a ta se šířila rychle.
Kostňákům se to asi nelíbilo. Proto nás teď hledají.
Musím najít Julii a vysvětlit jí, co se děje, než bude pozdě.
Ach ne, to ne. Prosím, běž.
Běž za ostatníma. Běž pryč. Jen běž. Tak, fajn.
Ne, myslím to vážně, Noro.
Říkat jim „mrtvoly“ je jen hloupé pojmenování,
které jsme vymysleli, protože tomu nerozumíme.
Jo.
Bože můj.
Co to se mnou je?
Dobře.
Musím ti něco říct.
Je to trochu divný.
- Prosím, nelekej se. - Ne.
Ale mně se po něm nějak stýská.
Tobě se po něm stýská.
- Vím, zní to hloupě. - Jako že tě přitahuje.
Ne, nevím.
Jako že by to mohl být tvůj kluk?
Tvůj zombie kluk?
Vím, že je teď těžké se s někým seznámit,
kvůli té apokalypse a vůbec, to chápu,
a vím, že ti chybí Perry.
Ale tohle je divný, Julie.
Kéž by fungoval internet, abych vyhledala, co s tebou je.
Sklapni.
Dobře.
Fajn, půjdu si lehnout.
Hele, jsem moc ráda, že jsi zpátky.
Jo.
A hezké sny o tom tvém zombíkovi.
Príma.
Julie.
Bože můj!
R.
Co tady děláš?
Přišel jsem za tebou.
R,... to nemůžeš.
Je to moc nebezpečné.
- Grigiová, ticho, chci spát! - Promiň!
Prokrista, R!
Zešílel jsi?
Ostatní lidé nejsou jako já.
Jestli tě uvidí, zabijí tě.
Chápeš to?
Ano.
- To mluvíš sama se sebou? - Ne.
Ale vážně, co se to tady děje, Julie?
Můj bože, to je on?
Jo.
Jak je?
Omlouvám se.
Já vím.
Taky se omlouvám.
Opravdu jsi mi chyběl.
Ty mně taky.
To je zvláštní. Jsi teplejší, než si pamatuji.
To je hlídka. Pojď dovnitř.
Pojď.
Máš štěstí, že je táta pryč kvůli nějaké naléhavé situaci.
Dneska večer tu budeš v bezpečí, R.
Ale pak nevím, co budeme dělat.
Jak jsi umřel?
Nevzpomínám si.
Kolik je ti let?
Mohlo by ti být přes dvacet, ale podle obličeje klidně i méně.
- Můj bože. - A ani nepáchneš, nepáchne shnile.
- Já... - To je úžasné.
Noro, on sem nepřišel na výslech. Přestaň.
Proč jsi sem přišel, R?
Abych všem ukázal.
Ukázal co?
Že se dokážeme změnit.
Tomu nikdo neuvěří.
Nikdo si tě nepustí tak blízko, abys jim to řekl.
Jakmile by tě spatřili, střelili by tě mezi oči.
Počkej chvilku. Řekls „dokážeme“?
Hodně z nás se mění.
Máme sny.
To je vážně velká změna.
Musíme pospíchat.
- Co tím myslíš? - Honí mě kostňáci.
Honí nás.
Musíme jít za tátou.
Tak to není dobrý nápad.
Ne, Noro, dřív býval rozumný.
To si pleteš se svou mámou, ta byla rozumná.
Táta ti dal rok domácího vězení za to, že jsi ukradla šnaps.
Tvůj táta se vyžívá v ustřelování hlav mrtvolám.
Jakou jinou možnost máme?
Stejně bychom tě museli dostat přes město.
Někdo by si tě všiml.
Nemáme moc času.
Mohla bych ho upravit.
Cože?
Mám make-up, který si šetřím na příležitost, která ale nenastane.
Jo.
To by mohlo vyjít, jasně. Mohli bychom použít trochu podkladu.
Možná i trochu tvářenky.
- Spíš hodně tvářenky. - Ani náhodou.
To si piš.
Mohla bys pustit jinou písničku?
Proč? Vždyť je to vtipný.
Ne, není.
No ne.
Vypadáš skvěle.
Co je?
Nic.
Já jen, že ti to sluší.
Nevím, jak táta zareaguje. Občas šílí. Možná to nezabere.
Hele.
Ať se stane cokoliv, zůstaneme spolu.
Všechno změníme.
Já vím.
Zůstaneme spolu.
Slib mi to.
Slibuju.
Pojďme.
Tak, a už jsme tady.
Jdeme na to.
Promiňte.
- Kam jdete? - Za tátou, Kevine.
Nemůžu tě pustit dovnitř. Máme stav pohotovosti.
- Proč? Co se děje? - To je tajné.
My tu taky máme vlastní tajné záležitosti. Nech toho.
- Ahoj. - Ahoj.
Řekni něco lidskýho.
Jak se máš?
To se povedlo.
Pojď, má se dobře.
Dobrá, počkejte tady.
Co tu děláš?
- Co se tu děje? - Nejsem si jistý, ale vypadá to zle.
Dostali jsme zprávu o hordách kostlivců a mrtvol, co míří k nám.
Nevíme proč, ale pokud chtějí zaútočit,
nemáme šanci, jich je hodně a nás málo.
Takže chci, abys šla domů a zamkla se tam.
Mám tam zbraň, ruger SR.
Tohle, jo, dobře.
Musím s tebou mluvit.
- Julie, teď ne. - Je to důležité.
Bude to znít šíleně, ale myslím, že mrtvoly zase ožívají.
To opravdu zní šíleně.
Mění se, tati.
Nějakým způsobem se sami léčí.
Myslíš, že se sami léčí? Jak to?
- Viděla jsem to. Vážně se to děje. - Ne, víš, co se doopravdy děje?
Děje se to, že jich je den ode dne víc a nás míň.
Oni se neléčí.
My jsme jejich zdroj potravy. Nestávají se z nich vegani.
Nejedí brokolici, ale mozky, včetně mozku tvé matky a tvého přítele.
Takže chci, aby ses probrala.
- Vysvětlím mu to. - Ano?
- Co mu chceš vysvětlovat? Neblázni. - Zvládnu to.
Běž domů a zabarikáduj se ve skrýši.
Je tam spousta věcí, které můžeš...
Zdravím.
Kdo jsi?
Tohle je R.
Neptal jsem se tebe, ale jeho.
Kdo jsi?
Já...
Ty jsi mrtvola?
Zachránil mi život.
Staral se o mě.
Něco jsem v něm vyvolala
a to muselo podnítit něco u ostatních.
Ne. Teď ale vyvolal on něco ve mně!
Tati! Tati! Ne.
Chceme pomoct.
Prosím. Nechtějí na nás útočit. Chtějí nám pomoct.
Lepšíme se.
Ne. Věci se nelepší. Ale zhoršují.
Lidé jsou kousnuti, nakazí se,
střelím je do hlavy. - Ne.
To se stalo tvé matce a teď se to stane jemu.
Omlouvám se, pane Grigio.
Jděte odsud někam do bezpečí, ať se děje cokoliv.
- Julie. - Musím jít.
Ty mě nezastřelíš.
Ale jo, zastřelím. Chladnokrevně.
To nedopadlo zrovna nejlíp.
Musím varovat své přátele.
Kde jsou?
Na stadionu.
Sakra.
Rychle do metra!
Páni.
S dovolením. S dovolením. Promiňte.
S dovolením, prosím. Procházím.
R.
Julie.
Ahoj.
Jsme připraveni bojovat.
Ano, vidím.
Vojáci jsou na cestě. Kostňáci se blíží.
Už jsou tu.
- Držte je stranou. - Budeme.
Utíkejte.
Jdeme, jdeme, běžíme, běžíme, pohyb.
Tudy, poběž!
Pane. Vaše dcera je s tou mrtvolou. Sledujeme je.
Něco jsem zaslechl.
Rychle, rychle.
Děkuju.
Po kom máme sakra střílet?
Po tomhle hajzlovi!
Ahoj.
Zdravím. Ahoj. Ahoj. Ahoj.
Mrtvoly bojují s kostlivci, pane.
Rozumím. Tady také.
Promiňte. Můžete to zopakovat?
Mrtvoly bojují s kostlivci, pane.
Sakra!
Je po všem.
Ne.
Ochráním tě.
Bude to dobrý.
R?
R!
R, prosím.
V pořádku?
- Jo. - Jo?
Páni!
Tu další do hlavy.
Jdi od něj pryč, Julie.
Ne!
Uhni, Julie!
Tati, musíš mě poslechnout. Vím, že jsme ztratili všechny.
Přišli jsme o mámu.
Ale my dva jsme pořád tady.
Můžeme to všechno napravit.
Můžeme začít znovu.
Potřebují naši pomoc.
Prosím, tati! Podívej se na něj. Je jiný. On...
On krvácí.
On krvácí, tati.
Mrtvoly nekrvácejí.
Proboha!
Jsi živý.
Je živý.
Ty jsi živý.
Bolí to?
- Jo. - Jo.
Pane?
Tady je plukovník Grigio. Situace se změnila.
Odvezeme vás odsud.
Stále krvácíš?
Ano.
To je dobře.
Promiň.
Na jednu stranu ta střela do hrudníku bolela. A dost.
Ale na druhou stranu bylo moc príma krvácet.
Cítit bolest. Cítit lásku.
Kéž bych mohl říct, že jsme vyléčili i kostňáky,
ale postříleli jsme je.
Zní to zvráceně, ale nikomu to nevadilo.
Bylo pozdě na to, aby se změnili.
Vlastně to mezi námi a lidmi vytvořilo pouto.
Jakmile jsme spojili síly, byli bez šance.
Ti, které jsme nezabili, postupem času uhynuli.
A my ostatní jsme se naučili, jak zase žít.
Chvíli bylo vidět, že hodně z nás zapomnělo, jaké to je.
Lidé nás začali přijímat, navazovat s námi kontakt.
Učili nás.
To byla cesta k léku.
Zpočátku jsme vzbuzovali strach,
ale strachem začínají všechny velké věci.
Tak se to stalo.
Takhle byl náš svět exhumován.
Potřebujete pomoct?
Ano.
Mám ještě zombie prsty.
Děkuji.
Tu máte.
- To je v pořádku. Mně déšť nevadí. - Trvám na tom.
Já jsem... Marcus.
Emily.
Jste opravdu krásná.
Děkuji, Marcusi.
Teď jste měla říct, že já taky.
- R? - Ano?
- Už sis vzpomněl na své jméno? - Ne.
Tak si můžeš nějaké vymyslet.
Vyber si, jaké chceš.
Líbí se mi R.
Vážně?
Nechceš vědět, jak ses jmenoval? Nechceš zpátky svůj starý život?
Ne.
Chci tenhle.
Takže jen R?
Jen R.