Gyertek csak!
Micsoda szép dobás!
Londoni iskolába vinnéd Marigoldot?
Lányokat is küldenek iskolába.
Manapság már nem csak nevelőnők vannak.
Nincs rokona, akit tájékoztatni kellene?
Mi nem tudunk róla.
Londonban élnél iskolaidőben?
Azt hiszem.
A magazin sikeresebb, mint valaha. Szeretek Miss Edmundsszal dolgozni.
„A reggeli séta közben Lady Edith Crawley élete megváltozott.”
Jó ötlet. Új emberekkel találkozhat.
- Egy kissé gyors, nem? - Gyors?
Egy gleccser gyorsabb nálam.
- Boldog leszel egyedül? - Itt van nekem Marigold.
Különben is, vénlány vagyok, nem? Egyedül kell élnem.
Anya jobban van? Fel kell hívnom.
Csak fáradt. Jót tesz neki, ha egy napot ágyban tölt.
- Sajnálom szegény Denkert. - Denker tud vigyázni magára.
- Jól vagy, drágám? - Nem úgy látod?
De, csak kissé letörtnek tűnsz.
- Sajnálom! - Ne kérj bocsánatot!
- Csak aggódom. Segíteni szeretnék. - Attól tartok, senki sem tud.
Tudom, hogy még szomorú vagy a baleset miatt. De ez érthető.
- Nem múlik el azonnal. - Nem az a baj, amire gondolsz.
Már nem hibáztatom magam Charlie halála miatt. Tényleg.
De valahogy úgy érzem, hogy már nincs örömöm a versenyzésben.
Örülök, hogy mindhármójukat itt találom.
Ezt hogy érti?
Még nem volt alkalmam, hogy megköszönjem, hogy megmentettek.
Mert mindig voltak mások körülöttünk.
- Örömmel tettük. - Szerencsére még maradhat.
Kaptam haladékot, de nem élhetek örökké a szánalmukból.
Akkor is kapott haladékot. Használja ki!
Próbálja meg kideríteni, hogy mitől keseredett el ennyire!
- Ez hihetetlen! - Csak azt mondtam, ami történt.
Larry Grey írt, és meghívott teára. Igent mondtam.
De amikor odatelefonáltam, azt mondták, Londonban vannak. És ma ezt kaptam.
„Kedves Mrs. Crawley! Váratlan dolgok történtek.
Nem tudjuk tartani magunkat a megállapodáshoz.
Üdvözlettel, Amelia Grey.”
- Milyen különös! - Bizony az.
- Mit mond Dickie? - Semmit.
Tudom, hogy velük ment Londonba, de azóta nem hallottam róla.
Nem kérdés, be kell merészkednie a barlangjába.
- Nem bátorítanám? - Dicséretre méltó az együttérzése,
de soha ne hagyja, hogy a kíváncsiság útjába álljon.
Soha.
Amint tudod, Miss Baxter örömmel átveszi a feladataidat bármikor, ha úgy érzed.
Kedves tőle, de még dolgoznék tovább.
- Sok van hátra. - Rendben, ahogy gondolod.
Nem akarok panaszkodni, de különösnek találom,
hogy egy nő az ő állapotában komornaként dolgozzon.
- Nem vagyok hozzászokva. - Remélem is.
A háború előtti időben szinte sose mentek férjhez.
- Vagy ha igen, felmondtak. - És ez a jövő?
Ha engem kérdezel, a jövőben egyáltalán nem is lesznek komornák.
De még nem tartunk ott.
Köszönöm, Molesley!
- Milyen vidító hang! - Szakítsunk a hagyománnyal!
- Egy új hagyományért. - Reméljük.
Beszéltem ma Laura Edmundsszal. Holnap elmegyek Londonba.
- Elviszem, ha gondolja. - Azt hittem, pihenni fog.
- Van pár elintéznivalóm. - Köszönöm!
De útközben még meg kell állnunk a nagyi házánál, ha nem bánja.
Dehogy.
A farmon voltam tea előtt, a könyvelést csináltam.
- Úgy látom, belejöttél. Csodállak. - Biztosan hálás volt.
Elég a hízelgésből! Andy?
- Hízelgés? - Kedves fiú.
- Rosszabb is lehetne. - De sokkal jobb is.
- Gondoltam, átmehetnénk anyához holnap. - Biztos örülne neki.
Én nem érek rá. Gyűlés van a kórházban.
- Nem tudod kihagyni? - Nem akarom kihagyni.
Az átszervezés közepén vagyunk, szükség van rám.
A nagyinak ne említsd!
Egek! Sajnálom, uram, elnézést kérek!
- Semmi baj. - Nem tudom, mi történt velem.
Nincs semmi baj.
- Akkor elmegyek nélkületek. - Nyugodtan.
Daisy itt van?
- Nem, elkerülted. Lefeküdt. - Jó, mert önhöz jöttem.
Hát ülj le!
Daisyt érdeklik a férfiak?
Most mi az ördögre célzol?
Úgy látom, a munkának és a tanulásnak szenteli magát.
Már értem.
Hát, fontos volt neki, hogy átmenjen a vizsgákon,
de hál’ istennek sikerült.
Ami az érdeklődést illeti, néhányszor már összetörték a szívét,
annyi biztos.
- Én nem tennék ilyet. - Nem.
- Ön szerint van esélyem? - Hát, mindenkinek van esélye, nemde?
- Csak udvarolj neki! - És mondott valamit rólam?
Úgy gondolja, nem vagyok elég jó hozzá?
Most már eridj innen!
- Remélem, jó hírek. - Elég jók. Kaptam munkát.
Nagyon örülök. Ha ezt akarja.
Ha tehetném, nem mennék el.
De ideje fátylat borítani a múltra.
- Közel van az új hely? - Nem messze. York mellett.
Akkor még látjuk.
- Mi történt? - Végre talált munkát.
Igazán? Örülök, hogy a fáradozása meghozta az eredményt, Mr. Barrow.
Megérdemli.
Köszönöm, Mr. Carson!
Mr. Carson! Arra gondoltam, hogy bemennék a faluba reggeli után, ha nem bánja.
Nem. Hozhatna ezüsttisztítót a Bakewell’s-ből.
Talán elkísérem.
- A grófnénak nem fog tetszeni. - De ez olyan diszkrét szín.
„Testszínű”.
Ez elég gyenge érvelés, tudja?
Megyek én.
Kérem, várjon a szalonban, kisasszony!
Miss Denker szól a grófnénak, hogy itt van.
Valójában önhöz jöttem.
Kisasszony! Csupa fül vagyok.
- Úgy érti, csak hozzám. - Ha nem látnak szívesen.
- Mikor látjuk szívesen? - Ezt meg sem hallottam.
Foglaljon helyet!
Csak ha nem zavarja, hogy a jelenlétében leülök, kisasszony.
Londonban megszokott.
De nem Londonban vagyunk, hanem a grófné szalonjában.
De most egy lapigazgató beszélget a szerzővel.
Mert azon gondolkozunk, hogy egy teljes oldalt kapjon a rovata.
Igazán?
Ez...
jó hír.
- És meg tudja oldani? - Azt hiszem, kisasszony.
A „Hogyan tegyük boldoggá a férjünket” különösen jó lett.
Betty, csendesebben! Hallgatózom.
És remekül írt arról, mit viseljünk ősszel a városban és vidéken.
Lehetne ebből még több?
Sok ötletem van
a kényelmes és az elegáns öltözék kombinálására, kisasszony.
Tudta, hogy a sampon Indiából ered?
- Mármint a szó? - A szó és a termék is.
Már több száz évvel korábban samponnal mosták a hajukat.
Nemrég olvastam egy könyvben.
Üdvözlöm, Mr. Molesley!
- Miss Baxter! - Jó napot!
- Örülök, hogy látom. - Miért?
Mr. Trewin szeretne nyugdíjba vonulni. Vasárnap közölte velem.
Befejezi a félévet, majd a nővéréhez megy Bathba.
Bath? Az jó messze van.
A birtok fenntart három házat az iskola számára,
és nem szeretném, ha változna ez a szokás, így hát átvehetné Trewin házát
és néhány feladatát.
Nahát, én...
Gondolja csak át! Még nem kell döntenie.
Átgondolja, Mr. Dawes, ez biztos. Minden jót!
Alig tudom elhinni.
Majd átgondolja, és ön észszerű döntést hoz.
Miért mondja ezt?
Mert én képtelen vagyok erre, de ez nem fontos.
Ez nem az én pillanatom, hanem az öné. És őszintén gratulálok hozzá!
- Hogy? Spratt írja a tanácsadó rovatot? - Ígérje meg, hogy titokban tartja!
- A nagymamája nem lesz szörnyen dühös? - Csak akkor, ha rájön.
- El ne mondja Marynek! - De miért ne?
Nem tudom, biztos, hogy felfújná.
Az ön Maryje más, mint az enyém.
Remélem, így is marad.
Értékeli az őszinteséget, Mr. Spratt?
Hát persze. Micsoda kérdés!
Mégsem mondja el, miért járt itt Lady Edith.
Értékelem az őszinteséget és a diszkréciót.
Mindkettőt erénynek tartom.
Mert nem szeretném azt hinni, hogy eltitkol valamit,
vagy tett valami rosszat a grófné ellen.
Valami rosszat?
Lady Edith Crawley-val, Lord Grantham lányával?
- Maga megőrült. - Dehogy! Nem őrültem meg.
Csak kíváncsi vagyok.
Aki kíváncsi, hamar megöregszik.
Most pedig megyek sétálni.
Elsétálok a farmra ma délután. Velem tartasz?
- Még nem tudom. - Megértem.
- Csak sétálni akart. - Menjen csak, nem állok az útjába.
A dadus elviszi a gyerekeket a parkba piknikezni.
Készítene szendvicseket főtt étel helyett?
- Hogyne. Kér egy kis teát? - Az jólesne.
Éppen időben, töltene neki is, kérem?
- Mi szél hozott? - Csak Mr. Molesley-t kerestem.
- Asszonyom! - Nagyi!
Jó, már kezdtem elfelejteni, hogy néztek ki.
Örülök, hogy rendbe jöttél.
Főzzek teát, asszonyom?
Maradtok annyi ideig, hogy megigyátok?
Ne csipkelődj, nagyi! Maradunk, persze.
Edith üdvözöl, Londonba ment.
De nem Bertie-hez, gondolom.
- Sajnos nem. - Milyen szomorú!
Habár én megértem őt.
- De remélem, megbánja. - Nehéz helyzetbe hozta magát.
Miért nem képesek a férfiak kimászni nehéz helyzetekből?
Igazán nagy kár mindkettőjükért.
Olyan csendes vagy, Mary. Mire gondolsz?
Az imént adtál nekem egy ötletet. Ez minden. Ne is törődj vele!
- Sajnos Cora nem tudott eljönni ma. - Miért nem?
Ne titokzatoskodj! Akinek nincsenek titkai, ne próbálkozzon ezzel!
Kórházi gyűlésen van.
Értem.
Tedd túl magad rajta! Régóta emészted magad.
Ne aggódj! Én már rég túltettem magam rajta.
Az apádnak vannak gondjai az emésztéssel mostanában.
- Mikor akartad elmondani? - Micsodát?
- A remegést. - Mire gondolsz?
A feleséged vagyok. Szeretlek.
- A titkod biztonságban van nálam. - Milyen remegést?
Segíthetek?
Találkoztam Mr. Dawesszal a faluban.
- És azt szeretné, ha több órát vállalna. - Azt hiszem. És felajánlott egy házat.
Hamarosan megüresedik, és nem szeretné, ha a birtok visszavenné.
Benyújtja a felmondását?
Igazából nem tudom. Jól jönne egy tanács.
Megkérdezi Mr. Bransont, hogy a ház bérlésével egyetért a család?
Hogyne, isten mentsen attól, hogy a szent család
beleegyezése nélkül döntsön bármiről.
- Én csak szólni akartam. - És értékelem is. Köszönöm, Mr. Molesley!
Nos, Mr. Barrow elmegy, Mr. Molesley is elmegy,
így már csak Andrew választ el engem a világvégétől.
- Milyen szép meglepetés! - Tudja, már kezdtem aggódni.
Úgy elhallgatott, amióta visszatért. Hogy van?
Nem akartam untatni, amíg nem tudok biztosat.
Miről van szó?
Kérem!
Nem éreztem túl jól magam.
Nagyon fáradt voltam, és fájt a nyelvem.
- A nyelve? - Furcsa, nem?
Aztán éreztem egy kis bizsergést a torkomban.
De hát miért nem mondta el?
- Nem akartam megijeszteni. - Hát, most már aggódom.
Amelia elvitt egy nagyon jó hírű orvoshoz a Harley Streetre.
- Úgy tűnik, hogy vérszegény vagyok. - Értem.
Kissé kellemetlen. Odafigyel az étkezésre, és rendbe jön.
Nem egészen.
Ez a végzetes fajta.
Elvégezték a vérvizsgálatot, és hétfőn közölték.
De nem vagyok szomorú.
Hosszú életem volt. Sok mindent megéltem.
Örömmel feleségül vettem volna.
De nem kapunk meg mindent.
Legalább barátok vagyunk.
Igen.
Barátok vagyunk.
Ez csoda szép, Edith, meg kell hagyni.
Igen.
- És boldogul itt egyedül? - Nem éppen.
Jön egy bejárónő minden reggel, és az unokahúga is, ha vendégem van.
Segítek.
Igen, elég egyszerű. Downtonhoz képest, persze.
Nem hagyjuk, hogy ez elrontsa a kedvünket, ugye?
Egek, ezt nevezem!
Rosamund néni meghívott a Ritzbe.
- Kér egy kis teát? - Nem, vissza kell mennem a lakásba.
Miért jött el Londonba? Nem is mondta.
Nos, miért is ne mondhatnám el. Mindenki megtudja majd.
Arra gondoltam, hogy feladom a vezetést.
Mármint a versenyt.
Szent ég! Mary tudja?
- Azt igen, hogy már nincs örömöm benne. - A baleset óta?
Ilyen egyértelmű?
Mary örülni fog. Utálja a versenyt.
Talán.
De annak kevésbé fog örülni, hogy a menő autóversenyző férje
átalakul valakivé, aki otthon ül, és nem csinál semmit.
Hát keressen valami munkát!
Igen, muszáj lesz.
Anna, ez neked jött.
- És, Mr. Barrow, tessék! - Köszönöm!
- Mi az? - Ha jól sejtem...
Igen, az lesz az. Hajszárító Lady Marynek.
- Én rendeltem. - De minek?
Nem elég szárazra törölni, és kifésülni?
De a hajszárítóval formázni lehet a hajat.
- Nagyon hasznos. - Sosem változtattam a hajamon.
Megfoghatom?
- Hű, de nehéz! - Szentséges ég! Ez meg micsoda?
- Egy hajszárító Lady Mary számára. - Nos hát, akkor jó.
Mr. Carson, Lady Stiles szeretné, ha vasárnap mennék, és hétfőn kezdenék.
- Vagy töltsem le a felmondási időt? - Nem ragaszkodunk hozzá.
- Downton Abbey Thomas nélkül? - Ne légy goromba!
- Tényleg elmegy? - A jó dolgok véget érnek egyszer.
Nem tudom, hogy jó volt-e vagy rossz, Mr. Barrow,
de sok időt töltöttünk együtt.
A kedves szavak után megyek ellenőrizni az étkezőt.
Szerintem jó így a hajad.
Mi az, divatszakértő lettél?
RITZ ÉTTEREM
- Erre, kérem! - Henry és Mary
jól érzik magukat Downtonban?
Amennyire én tudom. De ő túl jó Maryhez. Boldogok.
De Henrynek találnia kell valami munkát.
Nem versenyez tovább?
Mi a csudát...?
Honnan tudta, hogy itt leszek?
- Most elmész? - Igen, elmegyek.
Jó éjt, drágám!
Majd reggel felhívlak.
Ezt kitervelték?
Valaki szólt, hogy Londonban vagyok?
- Az apám? - Mary volt.
Mary?
Hogy? Mégis mit tett?
Asztalt foglalt, és beavatta a nagynénjét.
- Azt hitték, nem jönne el, ha tudná. - Igazuk volt.
De itt marad? Kérem!
Hozhatom az étlapot, uram? És egy italt?
Igen, kérnénk az étlapot, és két pohár pezsgőt is.
Bertie, nem tudom, hogy mit keresek itt. Összetörte a szívem.
Nem hibáztatom érte. Tudom, hogy miért tette.
- Önt akarom. - Mi változott?
Én változtam.
Ha így is van, nekem egyetlen szót se szólt róla.
És alighanem most sem tette volna, ha Mary nem telefonál.
- De igen, higgye el! - Mi lett más?
Nekem itt van Marigold. Önnek meg az anyja.
- Nem tudja, hogy szétmentünk. - Pedig így volt.
Elhinné, ha azt mondanám, nem tudok ön nélkül élni?
Egész jól megvolt nélkülem az utóbbi időben.
Inkább meglehetősen rosszul.
Hölgyem!
- Parancsoljon! - Köszönöm!
Nem értem, hogy mit akar tőlem.
Mire kér?
Hogy legyen a feleségem.
Ilyen hirtelen?
Amikor szeretné, de én ezt akarom.
Ha bele is egyeznék, ami kétséges,
elmondja az igazat az anyjának Marigoldról?
Ha elmondanám, megszakadna köztünk a kapcsolat.
Inkább nem tenném.
Ha az anyja nem is, de sok ember tudja az igazat.
Pletykálnak majd. Készen áll erre?
Remélem, elkerülhetjük, de ha nem, hát nem.
Én csak arra nem állok készen, hogy ön nélkül éljek.
Miért telefonált Lady Edith olyan későn?
- Mr. Carson nagyon aggódott. - Fogalmam sincs.
Lady Granthamnél voltam, amikor Mr. Carson kopogott.
- Őlordsága lement. - Lady Edith nem szerencsés.
Mintha érdekelné.
Emlékszik, hogy Anna azt mondta, gondolkodjam el, miért keseredtem el?
Igen.
Hát, elgondolkodtam.
Azt hiszem, megpróbálok más lenni, ha az új helyemre kerülök.
Idővel mindannyian változunk.
Már amikor a múlt megengedi.
Tudja, mit, Miss Baxter?
Én hallgattam Annára, ön hallgasson Mr. Molesley-ra!
Felejtse el végre Coyle-t és a börtönt!
Úgy véli, akkor lesz erős, ha elmegy hozzá, de téved.
Akkor lesz erős, ha nem engedi meg neki, hogy uralja önt.
Felejtse el őt, Miss Baxter! Élje az életét!
Legyen ez a búcsúajándékom.
- Vajon igaza van? - Persze hogy igazam van.
Nem fogod elhinni.
- Gyereket vár? - Nem.
- Letartóztatták? - Jaj, dehogy. Kibékült Bertie-vel,
és mi is megyünk Brancasterbe találkozni Mrs. Pelhammel,
és bejelentjük az eljegyzést.
- Az anyja tud Marigoldról? - Nem, és nem is fogja megtudni.
Erről Bertie-nek kell döntenie.
- Mikor megyünk? - Pénteken. Nem akarnak várni.
- És istenemre, én sem. - Gyűlésem lesz pénteken.
Cora, nem szoktam erősködni, de ez most más.
A lányodról van szó, akinek az elmúlt tíz évben alig jutott boldogság.
Jól van, nincs szükség szónoklatra, el fogok menni.
Az utóbbi időben kezdem úgy érezni, a kórházzal versenyzem,
és általában veszítek is. Már azt kívánom, bárcsak anya győzött volna!
Most ne foglalkozz ezzel! Edith végre boldog lesz.
Annyira örülök.
Persze, igazad van. Éljen!
- Szívesen segítek. - Jó, reggeli után felmegyünk.
- Nagyon örülök Lady Edithnek. - Vajon mikor lesz az esküvő?
- Már csak ez hiányzott. - Biztos jó lesz.
Mr. Barrow! Köszönjön el őlordságától, mielőtt elmennek!
Mire visszatérnek, ön már nem lesz itt.
Úgy sajnálom! Igazán.
Az a helyzet...
Talán különösen hangzik, de valahogy el vagyok keseredve.
- Folyton elsírom magam. - Ez csak természetes.
Hogyne sírna. Hisz szerelmes belé.
Igazán?
Ez a mondat mást idéz fel.
Táncrendet, lopott csókokat, és anyámat, aki lent várt a kocsiban.
Nem két vénséget, akik a lépcsőn is alig mennek fel.
A szerelem nem korfüggő.
Miért utasítottam vissza?
Tiszta bolond vagyok.
„Az igaz szerelem szenvedéssel jár.”
Kuragin herceg után volt újra szerelmes?
Mostanra már tudhatná,
nem válaszolok annál fajsúlyosabb kérdésre, mint hogy
kell-e új szőnyeg, vagy sem.
Mielőtt elmennék, szeretném, ha tudná, hogy döntöttem.
Nem megyek el Coyle-hoz, és nem is írok neki.
Kizárom az életemből. Vége van.
Be is tartja?
Azt hiszem. Már nincs hatalma felettem. És soha többé nem lesz.
Ön már döntött, most pedig rajtam a sor.
Tartson ki a döntése mellett, és akkor boldog lesz!
Ön hitt bennem, amikor még én sem.
Hálás vagyok.
Mit mond, Mr. Bates?
Ne ellenségként váljunk el, hanem barátként.
Sajnáljuk, hogy elkerültük Henryt. Remélem, hogy jól van.
Miért mondod ezt?
Semmiség.
Csak kissé aggódom miatta a baleset óta.
Drága apa, okosabb vagy, mint amilyennek tűnsz.
- Ennek örülök. - Drágám!
Barrow!
Uram? Asszonyom? Köszönetet mondok mindenért!
- De nem most megy el. - Vasárnap reggel.
Volt néhány kalandunk az ittléte alatt, Barrow.
Sokat tanultam, amíg itt voltam, uram.
Megleckéztettem párszor, de remélem, nem túl szigorúan.
Ellenkezőleg, új emberként kezdek majd az új helyemen.
És ezt önnek köszönhetem.
Örülök, ha végül is az itteni munka hasznos volt.
Fiúként jöttem ide, férfiként távozom.
Minden jót kívánok Lady Edithnek!
Mindig hálásak leszünk önnek, hogy kimentette a tűzből.
És úgy tűnik, egy boldog jövőnek mentettem meg.
Sok szerencsét, Barrow!
Köszönöm, uram!
Attól tartok, most már indulnunk kell.
Gyűlölöm a búcsút.
Úgy tűnik, mostanában sok részünk van benne.
Olyan csúnya vagyok!
- Ugyan már. - Az vagyok.
A hajam, a ruhám.
- Pont úgy nézek ki, mint tíz éve. - Sajnos én nem.
Adnék munkát magamnak?
- Én biztos adnék. - Mit szeretnél, Andrew?
A család már bement a könyvtárba.
Remek! Itt is van, viheted.
- Tudod, mi a bajod? - Mindjárt elmondja.
Te mindenkit lenézel, aki megbecsül.
Ha egy férfi kedvel, biztos fabatkát sem ér.
- Ez nem igaz. - Tényleg nem?
Epekedtél Alfredért, odavoltál érte, pedig csak Ivyt vette észre.
Amikor meggondolta magát, már nem akartál tőle semmit.
- Az más volt. - Miért?
Mrs. Pelham a szalonban várja önöket. Kövessenek!
El kell ismerned, hogy ez lenyűgöző!
Az a fontos, hogy boldog legyen.
Lord és Lady Grantham!
Elnézést kérek, hogy nem üdvözöltem önöket korábban.
Remélem, kényelmes a szoba.
- Igazán mesés. - Itt jön Edith.
Szervusz, apa!
Nem hiányzik majd?
Nem, nem hiszem. Máris egészen megkönnyebbültem.
Részemről örülök neki, és nem is titkolom.
- De szereti a kocsikat. - Persze hogy szeretem,
mint ön, csak éppen... nem fogok versenyezni.
Akkor más örömöt kell keresnie.
Pontosabban munkát kell találnom.
- Mr. Carson, jól van? - Igen.
Nem tudom, hogyan...
- Majd én segítek, Mr. Carson. - Pihennie kell.
Leül itt, vagy inkább lemegy?
Lemegyek, ha megengedi, asszonyom.
- Lemegyek. - Ne aggódjon semmiért!
Molesley mindent elintéz.
Andrew, segítsen Carsonnak, és keresse meg Mrs. Hughest!
Köszönöm!
Később megnézem, hogy van.
Idd meg ezt! Talán megnyugtat.
Biztosan azt hiszed, részeg vagyok,
vagy reszketek a félelemtől az öregkor küszöbén.
Szó sincs róla.
De tudni szeretném, hogy mi ez. Kérek időpontot.
- Nem kell. - A tudatlanság nem áldás.
Legalábbis nekem biztos nem.
Nincs rá szükség. Mert tudom, hogy mi ez.
Az apámnak is volt, és a nagyapámnak is. Mindkettőjük karrierjének véget vetett.
Nem is igazán betegségről van szó.
Még neve sincs.
A nagyapám bénulásnak hívta,
nekem meg... az utóbbi időben remeg a kezem.
Az igazság az, hogy sajnos végem van.
Csak látni akartam, hogy van.
Én most kimegyek.
- Jól vagyok. - Biztos vagyok benne.
De lehet, hogy fáradt. Nincs oka szégyenkezni.
Kérem, ne aggódjon miattam, asszonyom, sokkal fontosabb dolgai vannak ennél.
Hogyne aggódnék, Carson. És segítenie kell.
Tudja, hogy milyen kedves ön nekem. És ha változtatásokra van szükség,
akkor ezzel szembe kell néznünk.
- Csatlakozhatok? - Hogyne.
Mary lement beszélgetni Carsonnal.
Nem aggódik ön miatt?
Csak amiatt aggódik, hogy mi történik ezután, de érthető.
Egy nő nem érti meg, hogy a férfi azzá válik, amit tesz önmaga számára.
Azért lehetne rosszabb is. Jól vagyok, és van egy csodás feleségem.
- Csak kezdenem kell valamit az életemmel. - „Csak”?
Legalább Mary örül, hogy nem versenyzem. Gyűlölte.
Jobban örülne, ha boldognak látná.
Szeretnék boldog lenni, persze, de legfőképpen szeretnék méltó lenni hozzá.
Tudom, hogy ez érzelgősen hangzik, de így igaz.
És mi érdekelné önt?
Ismer. Valószínűleg a végén úgyis az autókhoz térek vissza.
Jó lenne itt dolgozni, hogy Downtonban élhessünk.
Egy helyi cég kell, hogy a család része maradjon, de legyen saját foglalkozása.
Ön ismeri ezt a vidéket, Tom.
Ha bármi ötlete van, ne tartsa magában!
Nem fogom, Henry. Ebben biztos lehet.
Helyes.
Örökölték a személyzetet Lord Hexhamtól?
Már akkor is ők irányították a házat, amikor ő itt volt.
Vagy inkább nem volt itt.
- Egész jól boldogul. - A kastélyban él?
- Azaz átköltözöm-e Bertie esküvője után? - Én nem erre gondoltam.
Néhány szobát lakássá alakítottak, így kényelmesen elférek.
És ne aggódjon, nem leszek útban.
- Egyáltalán nem aggódom. - Persze hogy nem.
Már mondtam, anya. Kevesebb gondot jelent, ha itt vagy, mint ha nem.
Izgalmas időszak ez önöknek egy új élet kezdetén.
Mi lesz önöknek a legfontosabb?
Szeretnénk Brancestert ismét a környék erkölcsi központjává tenni,
és erre egyedül Bertie alkalmas.
Nemcsak jó földbirtokosként és gazdaként,
de erkölcsös emberként is, aki példát mutathat.
Brancaster bizonyára már most is híres erről.
Attól tartok, nem.
Sajnálatos módon Peter kuzin életmódját nem nevezhetjük éppenséggel...
Jobb, ha Lord és Lady Grantham nem hallja ezt.
- Nem értek egyet, ha Lady Edith lesz... - Kérem! Hívjon Edithnek!
Nos, rendben van. Ha Edith feleségül megy hozzád, tudnia kell, hogy mit vállal.
Peter kuzinnak voltak erényei,
de ami az erkölcsöt illeti, nem állt a helyzet magaslatán.
- Anya, kérlek! - Azok a tangeri utak...
Kérlek, most már hagyd abba!
Rendben.
De nem lehetsz bizonytalan.
Ha sikeres szeretnél lenni, nem engedhetsz meg egy rossz lépést sem.
Jó éjszakát! Bertie még marad.
Ejha!
- Sokáig feltartottuk, elnézést kérek! - Ugyan, semmi baj.
De attól tartok, a tünetei megerősítik a diagnózist. Bárcsak ne így lenne!
Kár volt zavarnunk, de erősködött.
Biztos akartam lenni benne. Most eldönthetjük, hogyan tovább.
„Mi?”
Csak nem gondolja, hogy magára hagynám önt.
Viszlát, doktor úr, és köszönjük!
De miért akar segíteni nekem?
- Nagyon jól tudja, hogy miért. - Hát itt van!
- Már vártam. - Hogy talált meg?
Jackson Mrs. Crawley-hoz vitte, és a cselédlány elárulta, hogy itt vannak.
Szép kis felhajtás! Jó nyomozó lenne önből.
Semmi szükség nem volt újabb orvosi tanácsra, Mrs. Crawley.
Tudjuk, hogy mi a baj. Hagyja, hogy a magunk módján oldjuk meg!
Mrs. Crawley segíteni akar.
Papa, szükségtelen terhelnünk őt ezzel. Ön sem kívánná ezt, ugye?
- Nem terhelném, de ha ő sze... - Kérem, kísérje a kocsihoz!
Uram!
Hagyjon minket békén! Csak ennyit kérek öntől, Mrs. Crawley!
Csak? Ez elég sok.
Persze, amikor azt hitte, hogy a nyakán marad, én voltam a szükséges rossz.
- De most, hogy... - Egek, ilyen késő van?
Minden jót, Mrs. Crawley!
Már kerestelek.
- Nincs kedved sétálni? - Szívesen.
Nos, gondolkodtam,
mit is tehetnék, hogy méltó férjed lehessek.
- Ne butáskodj! - Komolyan mondom.
Versenyzőként nem voltam azonos szinten veled, de izgalmas választásnak tűntem.
Most csak egy szegény ember vagyok, akit a felesége tart el, és nem akarom,
- hogy magyarázkodj miattam. - Nem bánom, ha azt kell tennem.
Az a legrosszabb, hogy ezt én okoztam.
És ezért is kell cselekednem.
Ez nem önsajnálat, csak tudom, hogy igazam van.
Annyira szeretlek, ugye tudod?
Igen, tudom. Ez ösztönzi minden egyes tettemet.
Ez bíztató.
Körbevezettek az egész birtokon.
Bertie szerint innen a legszebb, és igaza van.
Elmondta, hogy a hétfői vacsorán lesz a bejelentés?
Bárcsak tudnám, hogy helyesen cselekszem-e! Miatta.
Hiszen volt lehetősége kihátrálni, de visszatért.
Nem biztos, hogy belegondolt abba, mi történhet az anyjával,
- vagy bárkivel, ha ez kitudódik. - De miért tudódna ki?
Apa, eleinte úgy volt, hogy senki sem tudhat róla, csak Rosamund néni,
de most te is tudod, anya is, Mary is és Tom is.
Gondolom, már Henry is tudja, és valószínűleg Anna és Mrs. Hughes is.
Vagyis Bates és Carson is megtudja.
Carson biztosan nem, elájulna.
Talán nem, de ha Mrs. Patmore-nak elmondják, tovább terjedhet.
- Hogyne tudódna ki végül? - Akkor kockáztatnod kell.
És remélem, hogy fogsz is, hogy szép életed legyen egy jó emberrel.
Kérlek! Ugye ez nem a Michael Gregson iránti hűségről szól?
Nem! Nem erről van szó.
Szerettem Michaelt, nagyon is.
De meghalt, és most szerelmes vagyok Bertie-be.
Jobban, mint valaha.
Csakis ez számít. Ne nehezítsd meg a kelleténél jobban az életedet!
Gyere! Már várnak ránk.
Minden jót kívánok! Őszintén mondom.
- Biztos alig várják már, hogy elmenjek. - Nem!
Én sem. Adjon egy puszit!
Vigyázzon magára! És ne feledje, próbálja elnyerni
az emberek bizalmát! Menni fog.
- Legyek kedves? - Hát, az nem ártana, Mr. Barrow.
Ön jó munkaerő, és senki nem nevezné ostobának.
Nem tudom, hogy miért ne boldogulna.
Köszönöm, Mr. Carson!
Sokat tanultam öntől.
Hálás vagyok.
- Sok sikert, Mr. Barrow! - Mr. Molesley!
Köszönök mindent, Mr. Barrow! És sajnálom, ha...
Keményen dolgozol, Andy. Okos fiú vagy.
- Minden jót! - Mr. Barrow!
El akartak köszönni. Anna mondta, hogy mikor indul.
Épp időben jöttek, asszonyom.
Nos, George úrfi, remélem, ügyesek lesztek.
Nem leszünk.
Kérlek, ne menj el!
Sajnos muszáj, George úrfi.
De ne feledd, hogy mindig a barátod leszek, bárhol vagyok.
Rendben? Jó kisfiú.
Köszönöm!
Nos, ennyi volt.
Gyertek! Ég önnel, Barrow! És sok sikert!
Viszlát, Mr. Barrow!
Különös, hogy egykor odavoltam érte.
Hát, ilyen téren soha nem volt sok sütnivalód.
Elnézést a zavarásért!
Csak átnéztem néhány levelet.
- Vége a reggelinek? - Igen.
Azért jöttem, mert...
van valami, amiről úgy vélem, tudnia kell.
Még a ma esti bejelentés előtt.
- Bertie tudja, hogy itt van? - Nem.
De arról tud, amit el akar mondani?
Igen. Tud mindenről.
Nos...
Hallgatom.
- Kiismeri itt magát? - Azt hiszem, Sir Mark.
Ha mégsem, majd megkérdezem Mrs. Jenkinst.
A szobalány, Elsie, hamarosan jön. Ő is segíthet.
Ennyien vagyunk, Sir Mark?
Mrs. Jenkins, én és... Elsie?
Nem 1850-et írunk.
Te mit csinálsz?
Andy segít a disznóólnál.
Nemsokára itt lesznek a disznók, és lassan el kell választanom a kocákat.
- Ki segít még önnek? - Az öreg Joe, mint mindig.
Felveszek két embert az aratáshoz és a disznókhoz, de jól jön,
ha számíthatok egy fiatalember izmaira is. És nem kerül pénzbe.
Ha mondtad volna, hogy jössz, elkísérlek.
Nem akartalak zavarni.
Ügyes fiú ez.
Egyre öregebb vagyok, Daisy.
Reméltem, hogy ideköltözöl. De legalább Andyre számíthatok.
Majd átgondolom, megígérem.
De nagy változás lenne elszakadni a háztól.
Nem kell elszakadnod, hogy ha nem szeretnél.
- Van még szöge? - Igen, itt vannak.
- Innátok egy teát? - Nem, hagyja csak!
Daisy önhöz jött, nem hozzám. Tudom én nagyon jól.
- Összekaptatok? Remélem, nem. - Nem, azt nem mondanám.
De nem is jöttünk ki jól. Nem úgy, ahogy akarta.
Rosszabb is lehetne.
Mindenki ezt mondja.
- Hol vannak? - Sétálnak.
Tudom, hogy tudod. Edith elmondta, hogy beszélt veled.
- Miért nem te mondtad el? - Hogy megkíméljelek.
Ez a jó szó?
Én elhallgattam volna. De Edith úgy döntött, hogy felfedi.
És ez talán megszépíti ezt a mocskos leleplezést?
Számomra a története bizonyítja a bátorságát,
a tisztességét, a hűségét
és az igazságérzetét.
- Van saját véleményem. - Nem vagyok gyerek, anya.
Nem parancsolhatsz nekem.
Bertie!
Nehéz feladat előtt állsz.
Kevesen irigyelnék tőled, ha eleget tudnának róla.
Neked egy erős jellemű és feddhetetlen erkölcsű feleségre van szükséged.
Egyetértek veled. És eszerint választottam.
De Edith már sérült árunak számít.
Nem tartom ellenszenvesnek, de elvesztette az esélyeit.
És ezt ráadásul tudja is.
Örülök, hogy nem ellenszenves.
És most ideje befejezni ezt a beszélgetést.
Mondták, hogy itt van.
- Lord Mertonhoz jöttem. - Ő most pihen.
Már kezdem érteni, miért mondták azt, hogy idekint várjak.
Mrs. Crawley, az apósom haldoklik.
Kevés ideje van hátra, és azt szeretné a családjával tölteni.
- Olyan nehéz ezt megérteni? - Ezt az ő szájából szeretném hallani.
Az nem lehetséges. Minden jót!
Menjünk vissza! Késő van. A dadus nyugtalan lesz.
Nem!
A mami aggódni fog, hol vagyunk.
- De dolgozom. - Én is.
Ez igaz.
- Holnap belevágok. Mary tudja? - Még nem mondtam el.
- Túl különösnek találná. - Jobb a képzelőereje, mint hinné.
Én mindent elhiszek, Tom, de mi kívülállók vagyunk itt.
- Csak másképp. - Talán.
De ezúttal a segítségük nélkül kell boldogulnunk. Nem baj?
- Fontos lenne. - Nem, hálás vagyok.
Készen állok rá. Ahogy ön is.
- Gyere! - Gyerünk!
Szóljon Mrs. Potternek, hogy Mrs. Crawley itt vacsorázik!
- Nem öltözünk át. - Nem kell felhajtás.
Ugyan már. Mindig tíz főre főz.
- Szóljon Sprattnek is! - Hogyne, asszonyom.
Már ha megtalálom.
- Hogy? - Olyan elfoglalt mostanában.
És egy kissé szórakozottnak tűnik.
Hát ez meg mi volt?
Denker Salomét játszik. Úgy táncol Spratt előtt, mintha az Heródes lenne.
Kérem, meséljen még! Mrs. Grey tényleg kidobta önt a házból?
Nem, be sem engedett. De igen.
- Vagyis Lord Mertont fogva tartják? - Talán tényleg a családjával akar lenni.
Ugyan, az nem lehet.
Hiszen elzárták a külvilág elől.
Most, hogy haldoklik,
nem akarják, hogy más megkaphassa a birtokot. Erről van itt szó.
De mit tegyek? Nem lökhetem félre a szolgálókat, hogy felszaladjak hozzá.
Nem értem, miért nem.
Ahogy apám mondta mindig, ha szép szóval nem megy, majd megy erővel!
Látod?
Mindig reméltem, hogy engem elkerül, de nem volt szerencsém.
Nincs mit tenni.
- Elfoglaltak. - Nem. Mi történt?
Elfogadom Mr. Dawes ajánlatát, a házat.
Értem. Tehát marad egy inas és én.
Már gondolkodtam ezen,
és egy ünnepségen vagy különleges alkalmakkor visszajöhetek.
Megvan a libériám, és gyorsan ideérek.
A libériája itt marad.
Kedves öntől, Mr. Molesley.
Mr. Carson roppant hálás lesz, ha majd megjön a józan esze. Köszönjük!
- Tudja, mikor megy el? - Az a felmondási időtől függ.
Nincs rá szükség. Nem árt, ha megszokom.
Akkor áthordom a holmimat, és egy héten belül elköltözöm.
Majd szólok.
Mr. Carson!
- Jól van? - Soha jobban.
- Drágám, miért mondtad, hogy soha jobban? - Értem.
Szóval teregessem ki a magánügyeimet az egész világ előtt?
És egyáltalán mikor ment el a józan eszem?
De igazán! „A libériája itt marad?” Ugyan már, kérlek!
Semmi nem változtat azon, hogy csak Andrew maradt és én, én pedig már nem sokat érek.
Nem tudnék itt élni, látni az anyádat mindennap,
ahogy Marigolddal játszik, és titokban tartani. Nem menne.
Velem nem sokat játszott. Nem számít.
Elnézést!
Világossá tettük az álláspontunkat, és most végig kell vinnünk.
- Tényleg szükséges volt? - Nekem igen.
Jó, hogy elmondtad. Büszke vagyok rád.
Erre jön. Mindenki mosolyogjon!
Lisburne grófja és grófnéja!
Azt hiszem, nem kérek sajtot.
- Hát te, drágám? - Nem.
Nem?
Átmegyünk.
- Eljött a pillanat? - Milyen pillanat?
- Tisztelt hölgyeim és uraim! - Szólhatnék én néhány szót?
Úgy vélem, anyai kötelességem megköszönni a fiam iránt tanúsított kedvességüket,
hogy eljöttek, és támogatják.
Ez a változás az életében természetesen nagy felelősséggel jár,
de mindkettőnk számára megnyugtató, hogy barátok vesznek körül.
Emelem poharam önökre!
Most pedig rajtam a sor, hogy bejelentést tegyek.
Nehéz feladatot kaptam...
Azt javaslom, most beszéljen, különben elveszíti.
Engedjék meg, hogy én jelentsem be az örömteli hírt.
Tudják, a fiam eljegyezte a csodálatos Lady Edith Crawley-t.
Aki itt van velünk ma este a szüleivel. Igyunk hát az egészségükre!
Edithre és Bertie-re!
- Andy olyan sokat segít Mr. Masonnek. - Még szép, hogy segít.
Hisz nagyon kedveli.
Kedvelhetné úgy is, hogy nem segít neki ennyit.
Örülök, hogy ilyesmit hallok tőled.
Nincs jelentősége.
Szerinted nincs, és ragaszkodsz is hozzá.
Jó estét! Mit tehetek önért?
Csak bejöttem jó éjt kívánni, indulunk.
A gondtalan szerelmi fészekbe?
Remélem.
Igen, a szerelmi fészek igaz.
De az élet nem gondtalan. Jó éjt!
Jó éjt!
Ez váratlan fordulat volt.
- Semmi jelét nem adta, hogy mire készül? - Reggel óta nem is beszélt velem.
Nem tagadhatom, hogy nagyon meglepődtem.
Örülök neki, de meglepődtem.
Attól tartok, nekem szólt ez a megjegyzés.
Egyáltalán nem.
Remélem, nem bánja meg.
Ne fogadjam el menyemnek, amikor ön nemcsak nemesi származású és okos,
de ráadásul hihetetlenül őszinte is?
Már úgy vártam, hogy valaki végre észrevegye ezt.
Készen állt arra, hogy lemondjon a magas társadalmi rangról,
nem is beszélve a boldogságról, nehogy csalással kapja meg.
- Dicséretes. - De még mennyire!
Nem csak azért mondja ezt, hogy elkerülje a vitát Bertie-vel?
Nos, részben azért is, de volt egy napom átgondolni,
és úgy vélem, hogy sikerre vihetjük ezt.
- Igazán. - Csodálatos.
Remek. Akkor minden rendben.
Habár van még valami.
- Mi a baj? - Megcsókolnál végre?
Szóltak Lord Mertonnak, hogy itt vagyunk?
Természetesen nem! Nem is fogunk!
Többé már nincs szüksége Mrs. Crawley-ra, hogy megszabadítsa tőle, igaz?
És nem is kell sokáig várnia,
hisz szegény ember fent fekszik a halál árnyékában. És azt teszi, amit ön mond.
- Miért zavarjuk meg a pihenését? - A grófné hangját hallom.
- Azon nem csodálkozom. - Miért nem szólt senki, hogy itt vannak?
- Miért jött ki a szobájából? - Túljárt az eszemen.
- Miért nem látogatott meg? - De meglátogatta.
Csak nem engedték be a házba.
- Hogy? Igaz ez? - Persze hogy nem!
Megmondom, mit teszünk.
Felmegyünk, és beszélünk a komornyikkal, hogy átvigye a holmiját a házamba este.
Apa, ez szükségtelen, és kellemetlen is egyben.
- Javasolhatnám, hogy mi...? - Nem!
Elég sokáig engedtem önnek, mostantól én vigyázok az apjára.
- Az lenne a legjobb, hogy ha... - Nem!
Larry, szeretlek, mert a fiam vagy, de nem tudtalak megkedvelni.
Megengednéd nekem, hogy a hátralévő napjaimról én döntsek?
- De hát ez az otthonod. - Többé már nem! A tiétek!
- Legyetek itt nagyon boldogok! - Ezenfelül...
szeretnék hozzámenni, amint sikerül elintézni.
Ez nevetséges!
Papa! Mrs. Crawley el akarja rabolni a fiától és a családjától,
hogy belehajszolja a házasságba! Mit szól ehhez?
Azt, hogy ez csodálatos.
És ki tudna vitába szállni ezzel?
Köszönöm, Molesley!
- Tehát sikerrel jártatok. - Igen.
- És az esküvő? - Úgy gondoltuk, karácsonykor tartjuk.
Vagy szilveszterkor, amikor még díszes a ház.
Ez remek ötlet.
Egy új évre és új életre ébrednél.
Mary!
Tudom, hogy te hoztad össze, mert te telefonáltál Bertie-nek.
- Éreztem, hogy még nincs vége. - De miért tetted?
Nagyi mondott valamit, hogy milyen kár lenne értetek.
Nem igazodom ki rajtad.
Évekig kínoztál, erre most megkönnyíted az életemet.
Nézd, nővérek vagyunk, és ez már így marad.
Úgyhogy próbáljunk jóban lenni a jövőben!
Lady Edith márkiné lesz.
Ez kárpótlás azok után, hogy Lady Mary nem lett hercegné.
Nézzenek oda, a kis furfangos!
Úgy hallottam, hogy őlordsága ma korán szeretne lefeküdni.
Nem csodálom, nekem se ártana.
Meg sem köszöntem, hogy ilyen sokat segítesz a farmon.
- Nem kell. Mr. Masonért tettem. - Hát, akkor én is hálás vagyok.
Tudom, hogy nem kedvelsz, Daisy. Nem úgy, ahogy én téged.
- Ne színlelj, légy őszinte! - Andy!
Mindent értek. Most, hogy már nem jár utánad, mindjárt megkedvelted.
- Nem egészen. - De majdnem, ezt lefogadom.
Amíg távol volt, én...
Úgy döntött, hogy elfogadja az ajánlatot. Tudtam, és örülök.
De kapcsolatban maradunk, gyakran jövök majd ide.
Hát persze hogy így lesz. Ebben biztos lehet.
Három hónapunk van megszervezni az esküvőt. Egy hibát sem akarok.
Az emberek sosem akarnak hibázni, de megtörténik.
1925. DECEMBER 29-E
- Lady Grantham ezekre gondolt. - Nagyszerű.
Carson!
Lady Rose! Mennyire örülök, hogy látom! Mr. Aldridge!
- Jó napot! - Üdv!
Rose? Atticus?
- Csak egy órával később vártunk titeket. - Cora!
Rendkívül gyorsan kihordták a csomagjainkat.
Csak meg akartak szabadulni tőlünk.
- Mary! - Rose!
- Atticus! - Henry, hogy van?
- Hol van a baba? - Sajnos nem hozhattuk el.
A dadus nem engedte.
- És hallgatni kell a dadusra. - Mindegyikük zsarnok.
Félt, milyen betegségeket kapna el a hajón,
- és milyen bacikat vinne haza. - De így kimaradt a karácsony.
Tudom. Szegény kapitány mindent megtett, díszek és karácsonyfák voltak mindenütt,
de én egész úton csak sírtam.
Nem tudta, hogy karácsony van, vagy kedd.
- Egy férfi nem érti ezt. - Csak három hónapos.
De nagyon okos három hónapos. Rengeteg képünk van.
Hol van apa? Úgy szeretném látni.
Azt remélte, hogy vacsorára ideér, de hívott, hogy kicsit késni fog.
- Oly boldog, hogy ő mondhatja a beszédet. - Én is.
Drága Rose!
- Mennyire örülök, hogy látlak! - Én is.
- Szervusz! - És Atticust is.
Sikerült szabadságot kivennie.
Igazából sok munkája van Londonban, de próbálunk kikapcsolódni.
Kezdjünk egy kis teával a könyvtárban! Carson?
Asszonyom!
Egy pillanat! Lemegyek köszönni a szolgáknak.
Tudom, hogy feleség és anya, de mintha semmit sem változott volna.
- Látszik, hogy szereti őt. - Vagy gyenge vagyok.
Menjünk!
- Gyönyörű! - Olyan, mint az apja, nem?
Victoriának hívják, asszonyom?
Igen, Victoria Rachel az anyósom után, és Cora Lady Grantham után.
- Nem Susan az anyja után? - Nem.
Nem hittem, hogy itt látom, Molesley. Lady Mary írta, hogy most tanít.
Így van, asszonyom. De vakáció van, és itt dolgozom az esküvőig.
Remélem, Carson értékeli.
Anna! Nézzenek oda!
- Mikorra várja? - Tíz nap múlva, asszonyom.
Nem irigylem. De utána már nagyon jó.
Ezt kell mondogatnia magának, amíg tart.
Barrow eljön az esküvőre?
Meghívták, de nem biztos, hogy el tud szabadulni.
- Hát persze, új állása van. - És gyűlöli.
Azért ne túlozzunk, csak az egy nyugodtabb hely, mint amit megszokott.
- Maga ismerős. - Andy, asszonyom. Odafent Andrew vagyok.
Az ön esküvőjén segédkeztem, aztán idejöttem.
Elbűvölte a vidék, ugye, Andy?
Mrs. Patmore! Kérjem meg Lady Maryt, hogy tegye fel a teavizet?
Már készen van, Mr. Carson.
- Mit csinál? - Mit érdekli?
- Mr. Spratt! Tudom, hogy neheztel rám. - Miért neheztelnék?
Mert érdekes vagyok, különleges és rettentően vonzó.
Ez rosszabb, mint gondoltam.
Tudja, mi a különbség a valóság és a képzelet között?
Az a helyzet, Mr. Spratt,
hogy én nagyra értékelem az igazságot, ellentétben önnel.
Velem ellentétben?
Tudok a sötét kis titkáról.
Kíváncsi vagyok, hogy a grófné mit szólna a kettős életéhez.
- Hogy mondta? - Nappal komornyik, éjjel író.
Mint Dr. Jekyll és Mr. Hyde.
- Mikor jött rá? - Lady Edith jövetelekor.
De hát miért nem említette azóta? Hiszen sok hét telt el.
Mert úgy gondoltam, megkímélem. De most már nem tetszik ez a hangnem.
És most mit tesz?
Az csak rám tartozik, de majd meglátja.
- Gratulálok önnek és Lord Mertonnak! - Köszönöm!
És köszönöm a gyönyörű nászajándékot is!
Kedvesek voltak. Dickie szereti a könyveket.
- Miért nincs itt ma? - Eljött volna.
De figyelek arra, hogy ne fárassza ki magát. Sajnos nincs jól.
Furcsa, mert ő az egészség szobra. Az esküvőn ott lesz.
Megbánta, hogy Cavenhamet Larrynek adta?
Nem! Élvezzék Ameliával a fényűzést!
Ha nekik olyan fontos... Mi boldogok vagyunk.
Lesz egy nagyobb gyűlés a kórházban holnap délután.
- Rendben. - Milyen gyűlés?
Részt vehetnek rajta a támogatóink, de hétköznapi emberek is.
Fontos, hogy értsék a munkánkat.
- Egy nappal az esküvő előtt? - Legfeljebb két óra az egész.
Segíthetünk Atticusszal.
- De nem ez a lényeg. - Mi a lényeg?
Tommmal és Maryvel Yorkba megyünk holnap.
Meg tudom oldani. Már a virágokat is kiválasztottam.
- Cora, nem akarod te is megnézni? - Hagyd, Robert!
Miről is van szó?
Meglátod.
Carson, kaphatnék még bort?
- Andrew? - De hát ott van!
Andrew tölti ki, uram.
Hát nem izgalmas? Minden újságban benne volt.
Lady Edith és az ő milliomos márkija.
- Nem volt az, amikor először megkért. - Csak amikor igent mondtál.
Sir Mark, emlékeztetném, hogy szilveszter estéjén távol leszek.
Mrs. Jenkins viszi fel a teát.
A szakácsnő viszi fel a teát a szalonba?
Lady Stiles engedélyezte. Most az egyszer.
- Jól megy a munka? - Örülök, hogy végre ideértem.
Tessék!
Köszönöm! Sajnálom, nem tudtam elszabadulni.
Drágám, csodásan nézel ki.
- Te pedig éhesnek tűnsz. Kérsz valamit? - Nem, köszönöm, ettem a vonaton.
Ugye nem okoztam csalódást a virágok miatt?
Nem! Apa zokon veszi, hogy sok időt töltesz a kórházban.
Mert nem vele töltöm azt az időt.
- Biztos, hogy ez nem tudatos. - A férfiakra ez általában jellemző.
Talán várnunk kellene az esküvő utánig.
Nem, így nyugodtabb lesz.
- Miről van szó? - Próbálok kicsit megújulni.
- Én is átestem ezen. - A régi modelleket szeretem.
Nem gondolod, hogy Carson furcsán viselkedett a vacsorán?
Már régóta nem önmaga.
Mi lenne, ha lemennénk, és kiderítenénk, mi a baj?
Nincs rá kezelés vagy gyógymód.
De sajnálom, hogy Lady Mary terhelte ezzel, uram.
Nem így volt, csak nem ment ki a fejemből a vacsora.
Már értem. Talán jobb is így.
Hisz nincs más választásom, mint benyújtani a felmondásomat.
Ezt nem mondhatja komolyan!
Sajnálom, de nem maradhatok, ha nem tudom ellátni a feladataimat.
Nem voltam elég őszinte önnel, asszonyom.
Nem tudtam, hogy itt vannak.
Kérem, jöjjön be, Mrs. Hughes! És térítse észhez a férjét!
Tehát elmondta önnek, uram.
Az esküvő után feladok egy hirdetést,
és én magam intézem az előzetes interjúkat.
Nem helyezhetem ezt a házat
és ezt a családot olyan ember kezébe, akiben nem bízom.
Ez drasztikusan hangzik.
De az életünk része marad, ugye, Carson?
Itt marad a birtokon, hogy szemmel tarthasson mindent,
és megszervezze a nagyobb eseményeket, nem igaz?
Szeretnék igent mondani erre, asszonyom,
de kétlem, hogy az új komornyik ilyen feltételekkel vállalná az állást.
Ahogy én sem tenném.
DOWNTONI KÖZKÓRHÁZ
Dickie? Dickie, mit keresel a kórházban?
- Tiszta bolond vagyok. Lebuktam. - Nem válaszoltál a kérdésre.
Nos, az a helyzet,
hogy súlyos betegként élek, de nem érzem magam annak.
Szépen gondomat viselted.
Bár mostanra már rosszabbul kéne lennem, de nem vagyok.
- Miért nem beszéltél erről korábban? - Nem akartam, hogy reménykedj.
És mit mond a doktor úr?
Újra elvégzi a tesztet az esküvő előtt,
de nem valószínű, hogy a londoniak tévedtek.
Egy londoni rendelő nem garancia a minőségre.
A virágok megvannak.
Brock reggel kicseréli, ha valamelyik elhervadna.
- Ügyes voltál. Bertie hol száll meg? - Az anyjával a Howard kastélyban.
- Hívjuk meg vacsorára! - Az balszerencsés. Ne kockáztassunk!
- Hol van Cora? - A nyavalyás kórházban.
- Miért ellenzed, hogy odamegy? - Mert kihasználják a jó természetét.
De ő élvezi.
Pontosan ezért tudják kihasználni.
Miről pusmogott Tom és Henry? Titokzatosak voltak.
Robert bácsi! Megkérhetnélek, hogy vigyél be a faluba?
- Hogy? Most? - Én is elvihetlek.
Nem, inkább Robert bácsi. Nem tart sokáig. Tea előtt visszaérünk.
- Hát, ha fontos neked. - Azt hiszem, elég fontos.
- Bárcsak elmondanád! - Nem, meglepetés lesz.
- Azokat nem szeretem. - Mindjárt ott vagyunk.
- Mit kell itt látnom? - Nem egyértelmű?
Talbot és Branson Autók.
- Ez már működő üzletnek tűnik. - Mert az is.
Egy működő vállalkozás. Bár a kiállított kocsikon kívül nincs több, de majd lesz.
GARÁZSMŰHELY ÉS RAKTÁR
Hogy fogjátok vezetni?
Én a birtok és az üzlet között ingázom majd. Henry mindig itt lesz.
Az autók megmaradnak, csak a verseny nem. Együtt fejleszthetjük az üzletet.
Ez azt jelenti, hogy használtautó-kereskedők lesztek?
- Majd ha már eladtunk egyet. - Mary, most kérem, legyen nyitott!
Új autókkal is kereskedünk majd. Sőt, idővel gyártani is fogunk.
Nincs baj azzal, ha Mr. Rolls vagy Mr. Royce a férje.
Elszámítottam magam? Szégyellsz engem?
- Minket? - Megőrültél?
- Miért? - Büszkébb már nem is lehetnék.
Hála az égnek!
Semmi mást nem kérek, ígérem.
De igen, fogsz. És úgy tűnik, meg is kapod.
Hogy?
- Ez biztos? - Teljesen biztos.
De maradjon titok, nem akarom ellopni Edith napját.
Ez is a boldog idők eljövetelét sejteti.
Miért vagyunk itt?
Tehát ezt megbeszéltük. Vannak még kérdéseik?
Az új biztosítási szerződéssel megsemmisül a régi?
Nem. Minden mostani megállapodást tiszteletben tartunk.
Erre a szavamat adom.
- És dr. Clarkson...? - Maud!
- Ne tartsuk fel Lady Granthamet! - Hiszen ezért vagyok itt. Hölgyem?
- Dr. Clarkson Yorkba költözik? - Nem kell aggódnia.
Itt marad, és gondoskodik önökről.
Szeretném biztosítani önöket arról, hogy semmi sem fog megváltozni
egyik napról a másikra.
Ez különösen igaz azért is, mert erről a kórházról van szó.
Min nevetsz?
Csak eszembe jutott, amikor kórházzá alakította a házat a háború idején.
Még mindig azt hiszed, hogy kihasználják?
Ha meg akarod tartani őt, el kell engedned.
Ez úgy hangzik, mint egy amerikai lányregény.
Felejtsd el, amit mondtam, és figyelj rám!
Csodás házasságod van. A szüleim miatt már csak tudom.
Ne kényszerítsd Corát választásra! Kérlek!
Ez a kórház már régóta eredményesen működik.
- Kész van a kávé? - Mit vesz fel holnap?
Nem tudom. A szebbik ruhámat.
- Nekem nincs olyanom. - Ez biztos nem így van.
- De nem mi leszünk középpontban. - Tudom. De jól akarok kinézni.
Lady Rose haja gyönyörű volt tegnap, ugye? Olyan finom és divatos.
Neked is szép hajad van.
De próbálj ki egy másik frizurát, ha nem tetszik.
Nem bánná, ha ma este korábban felmennék?
- Vagyis mikor? - Hát, most. Amíg még lent vannak.
És az miért olyan fontos?
Jó, menj csak! De előre szólok, hogy a mosogatást reggelre hagyom.
- Daisy, te mit keresel itt? - Csak kell valami.
Úgy aggódom Mr. Spratt miatt.
Úgy tűnik, hogy két végén égeti a gyertyát,
és amennyire tudom, középen is.
- Ez egyáltalán nem vall rá. - Egyetértek.
Megváltoztatta az új munkája.
A megbízható, komoly és tapintatos komornyik már a múlté.
Helyette pedig itt van egy újságíró, aki más emberek titkait fecsegi ki.
Vagyis Spratt újságíróként dolgozik?
Elnézést, asszonyom! Azt hittem, tudja.
Nem hittem volna, hogy az ön engedélye nélkül is elfogadja az állást.
Tudjuk, melyik magazin alkalmazta őt?
Igen, asszonyom, Lady Edithé.
Az ő magazinja. Jut eszembe, van is itt egy példányom.
Épp azon az oldalon van kinyitva.
Milyen felkészült.
Istenem!
Felelősnek érzem magam. Tartanom kellett volna a számat.
De végül is az igazság mindig kiderül, nemde?
Mindig. Denker, mindig.
Kérem, ne legyen kemény vele, amikor elbocsátja!
Az ő érdekében, ne legyen túl kemény!
Miért kellene...
vajon elbocsátanom őt? Denker!
Miért is bocsátanám el?
Jóságos ég!
Pihenj le egy kicsit! Egész nap állni fogsz.
- Én is folyton ezt mondom. - Hol voltál?
Sok a dolgunk, ha oda akarunk érni a templomba.
- Én nem megyek. - Mégis miről beszélsz?
Az esküvőről. Senkit sem érdekel, hogy ott leszek-e.
- Inkább elkészítem az ételt. - Micsoda butaság!
- Az a baja, hogy nem érdekli Andyt. - Hogy?
- Andy elutasította. - Ez nem igaz.
- Miért áll így a sapkád? - Hogyan?
Hát, ráhúztad a füledre. Mi a baj?
- Semmi. - Vedd le!
- Nem! - Daisy, vedd le azonnal!
Te meg mit műveltél?
Daisy!
Hagyja csak! Majd beszélek vele később.
Nevess csak! De miattad csinált bolondot magából.
- De hát egyáltalán nem érdeklem. - Nem csodálom, hogy egyedül vagy, fiam.
Semmit sem tudsz a nőkről!
Nem hiszem el, hogy megtörténik. Főleg velem.
- És a gyerekek? - Baxter most nézi meg őket.
Beszéltem Mrs. Pelhammel. Elviszem Marigoldot Brancasterbe,
ott lesz majd, mire visszaértek a nászútról.
- A dadus hozza a gyerekeket. - Át kell öltöznünk.
Nem tudtam, hogy fésülnöm kell, amíg szárítom.
- Miért nem szóltál? - Nem adta volna ide.
- Ülj le végre, kérlek! - Mindjárt kész.
Hogy nézek ki?
- Mint Clara Bow. - Ne túlozz már!
- Andy, segítenél egy kicsit? - Majd én.
- Ne aggódj! - De igenis aggódom.
Bízza rám!
Köszönöm!
Daisy! Azt hiszem, elmentünk egymás mellett.
Ezt hogy érted?
Ha nem tudod, akkor hagyjuk.
De ha tudod, többé ne menjünk el egymás mellett!
Új gyerek, új munka.
Biztos voltam már ilyen boldog, de nem tudom, mikor.
Hallgass!
Többet nem bízok rád titkot.
Nem hittük, hogy Edith egyszer boldog lesz.
Nos, sok a kockázat, de egy kis szerencsével boldog lesz.
Ami a boldogság angol megfelelője.
Vajon mi tesz minket, angolokat, ilyenné?
Nem tudom. Egyesek szerint a történelmünk. Én az esőt okolom.
Erre, Miss Edmunds!
Nem ülök túl elöl?
Egyáltalán nem. Ön megmentette az életét.
Örülök, hogy nem bánják, hogy ösztönöztem a munkára.
- Szeretjük az erős nőket. - Igazán?
De még mennyire. Nagyon szeretjük őket.
Nem itt ülök, de valamit el kell mondanom a szertartás előtt. Megjött az eredmény.
- Nem vérszegénység? - De igen, vérszegénység.
Ne féljen, nem fogok kiborulni az esküvőn, felkészültem.
Vérszegénységben szenved, de nem a végzetes fajtában.
Hogy?
Erős vashiány, alacsony hemoglobinszinttel.
Vagyis nem halok meg?
Nos, oda kell figyelnie magára, de nem, nem fog meghalni.
Legalábbis nem ebben.
Elnézést!
Végül elengedték?
Ne aggódjon, a mókuskerék már vár vissza.
Hogy boldogul? Mindenkivel jóban van?
Nincsenek sokan, akikkel jóban lehetnék.
De nem jobb így? Mint harcolni a világgal?
Azt hiszem.
Mi a baj?
Olyan meleg van itt.
Milyen gyönyörű vagy!
Apa, hitted volna, hogy eljön ez a nap?
Nem is tudom. Talán.
Mindig meg tudtál lepni engem. De ilyen szép végkifejletet nem lehet tervezni.
Úgy szeretem őt. Megérted, ugye?
Hadd legyek büszke még egy kicsit!
Idővel majd megnyugszom.
Ha rám vagy büszke,
légy büszke, amennyire csak akarsz! Ameddig akarsz.
Mondhatnám azt, hogy már sejtettem Brancasterben, de nem lenne igaz.
- Én sem sejtettem. - Különös, nem?
Az egyik percben ismerősök vagyunk, a másikban rokonok.
Tessék!
Mondjuk el a szüleidnek!
Amint Edith elindul a nászútra, világgá kürtölhetjük.
- És jó barátnők lesztek? - Milyen érzelgős vagy!
De így lesz?
Bárhogy is lesz, nővérek vagyunk.
És megvannak a titkaink.
„Kedves egybegyűltek, azért jöttünk ma össze Isten színe
és eme gyülekezet előtt,
hogy egyesítsük ezt a férfit és ezt a nőt a házasság szentségében,
amely tiszteletreméltó intézményt Isten létesítette
még az ártatlanság korában,
ennélfogva tehát
senki sem vállalkozhat rá meggondolatlanul,
könnyelműen vagy felelőtlenül,
hanem tiszteletteljesen, megfontoltan, elővigyázatosan, józanul
és istenfélőként.
Ha bárki tud olyan okról, ami miatt
ez a két ember nem kötheti össze az életét,
most szóljon, vagy hallgasson
mindörökre!”
Az utolsó is kirepült.
Furcsamód úgy érzem, hogy szép eredményt értem el.
Pedig igencsak kevés közöm volt hozzá.
A lényeg, hogy jól alakult.
Tudod, hogy még mi a szép eredmény? A kórházi munkád.
Ezt miért mondod?
Elmentem a gyűlésre. Rose kért meg, hogy vigyem el.
- Köszönhettél volna, Robert. - Szívesebben néztelek inkább.
És tudod, mit? Nagyon büszke voltam rád.
- Ne mondd, ha nem igaz! - Komolyan mondtam.
Rendkívül értékes nő vagy, és szerencsés vagyok, hogy a feleségem vagy.
- Vagyis ne adjam fel? - Úgysem tennéd meg.
Valószínűleg nem.
De jobb érzés folytatni így, hogy beleegyezel.
Ezt azonnal vidd fel az asztalra, csak akkor pakold át, ha már kell nekik!
Ez még nincs kész!
Tedd vissza a sütőbe, de aztán figyeld. Ne, azt még ne tedd bele!
- Kérnék egy kis keserűsót! - Neked kell? Rosszul vagy?
Csak egy kis emésztési gond.
Látom, mindenki nagy munkában van. Gyönyörű szertartás volt.
És Lady Edith férjhez ment, halleluja!
Most, hogy Miss Marigoldot elviszik Brancasterbe, minden elrendeződik.
Jobb, ha nem beszélnek sokat róla.
- Vajon elmondják majd neki? - Valószínűleg igen. Ha készen áll.
Leülhetnél.
Máris, csak felviszem a hajszárítót.
Én most megyek.
- Úgy döntöttem, a farmra költözöm. - Nem bánod meg?
Sok mindent eldöntöttem. De majd később elmondom.
Andy, vidd már fel azt!
- Kérhetnék még néhányat? - Igen.
Nem tudom kitölteni ezt az átkozottat!
Carson! Jól van?
Én...
- Elnézését kérem, uram! - Ne butáskodjon!
- Majd én kitöltöm. - Bízza csak rám, uram!
- Mr. Barrow, ön most vendégként van itt. - Szívesen segítek, Mr. Carson.
Carson!
Tudom a megoldást.
Ön és Mrs. Hughes a házukban maradhatnak,
és Barrow-t neveznénk ki az új komornyiknak.
Carson, mint a rangidős, irányíthatna mindent, ahogy eddig tette.
Mit gondol, Carson? És kapna nyugdíjat is.
Nem állíthatja, hogy Barrow nem rendelkezik kellő tapasztalattal.
Valóban nem, asszonyom, hiszen én tanítottam.
Nos, Barrow? Szeretne komornyik lenni?
- Hát persze, asszonyom. - Ez eldőlt.
Barrow ledolgozza a felmondási időt, és utána kezdhet Downtonban.
Nem szeretnék semmit erőltetni, Mr. Barrow.
Én sem fogok erőszakoskodni, Mr. Carson.
Őlordsága talált egy jó megoldást.
Ennek örülnünk kell.
- Elnézést! - Igen, uram?
Anna! Remélem, nem dolgozol.
Csak visszahoztam a hajszárítót, asszonyom. Jól működik.
Olyan szoros a kalap, hogy megfájdult a fejem.
- Vajon ki lehet tágítani? - Megpróbálom, asszonyom.
Uramisten!
Elfolyt a magzatvíz.
Jól van. Nem kell pánikba esni!
Haza kell mennem, ott van a holmim.
Ne butáskodj! Vedd fel az egyik hálóingemet!
Rendben. Vegyük le a ruhát!
Ez így nem helyes.
Ugyan már, mit számít ez most?
Bates!
Mr. Talbot?
Hát itt van! Jöjjön gyorsan, habár ki tudja, meddig tart.
- Ezt nem értem, uram. - Elnézést!
Anna Lady Mary szobájában van, és dr. Clarkson is vele van.
Te jó ég!
- De hát nem szülhet most. - Nem sok választása van.
Lady Mary szobájában? Biztos, hogy nem!
Spratt! Denker elmondott nekem mindent a rovatáról.
Nem meséltem volna róla, de azt hittem, hogy a grófné már tudja.
Ha ezt elhiszi, akkor bármit. Asszonyom, én nem...
A jövőben önhöz fordulok, ha öltözködésről van szó.
Vagy szórakozásról.
Ki gondolta volna, hogy van egy szakértő közöttünk?
- Hölgyeim és uraim... - Nos, én...
- ...a figyelmüket kérném egy percre! - Beszéd lesz.
Hiába próbált megszabadulni tőlem, Miss Denker.
- Vagyis? - Utál kiszámítható lenni.
Az édesapja kuzinja vagyok.
Ha komolyan gondolod, Daisy, akkor erre örömmel iszom egyet.
Így van. A farmra költözöm.
Remélem, önt is gyakrabban látjuk majd ott, Mrs. Patmore.
- Nem tudom, miért. - Én azt hiszem, tudja.
Menjünk, hallgassuk meg a beszédet!
Nagy örömömre szolgál, hogy az Úr áldását kérhetem
a gyönyörű Hexham márkinéra.
De először felolvasnék egy levelet, melyet a nagyanyja írt,
a félelmetes Mrs. Levinson.
„Sajnálom, hogy nem lehetek ott,
és bár őszintén imádkozom a tengeri utazókért,
én már öreg vagyok, hogy velük tartsak.
Isten áldjon! Nagymama.”
- Szinte sajnálom, hogy nincs itt. - Szinte.
De azért nem igazán.
- Milyen csodás életünk lesz. - Ez most tényleg megtörténik?
Edith-re és Bertie-re! Az ifjú párra!
Az ifjú párra!
- Vigyek egy italt Marynek? - Azt hiszem, ráfér.
A komorna a hálószobájában szül? Milyen modern!
- Nem pont így tervezték. - Ilyen az élet.
Jobb, ha felmegyek.
Egyet nekem is.
Kedves fickó.
És sok sikert az üzlethez! Habár nincs rá szükségük.
De szükségünk van rá. Mint mindenkinek.
Indulnak! Elmennek!
Ezt látni akarom. Gyertek!
Remélem, nem fog csalódni.
Csak szeresd őt! Akkor biztos nem fogok csalódni.
Érezzétek jól magatokat, és ne aggódjatok semmi miatt!
Ez olyan különös. Most tényleg nagyon boldognak érzem magam.
- Ilyet még soha nem éreztem. - Most már így lesz, még nagyon sokáig.
- Nehogy lekéssék a vonatot! - Dobd el! Ez a szokás.
Mehet?
Milyen szerencsés!
- Vigyázz magadra, drágám! - Gratulálok! Érezzétek jól magatokat!
Köszönöm, Baxter!
Viszlát!
- Csodásan néz ki, kedvesem. Minden jót! - Köszönöm!
Óh, drágám, érezd jól magad!
- Hamarosan látjuk egymást! - Hamarosan!
Viszontlátásra!
Remélem, nem keseredett el a dolgok alakulása miatt.
Downton egészen más hely lesz így, hogy nem ön áll az élén.
A világ nagy változásokon ment keresztül, uram.
És Downton Abbey is vele változott.
Gondoskodjon arról, hogy legyen elég ital lent az éjféli koccintásra!
Szeretném megragadni az alkalmat, uram,
hogy boldog új évet kívánjak önnek és a nagyságos asszonynak.
Nálam őszintébben senki sem imádkozhat az ön boldogságáért.
Nagyon hálásak vagyunk, Carson. Remélem, tudja ezt.
Hálával tartozunk mindenért.
Folytatnám a munkát, asszonyom. Ha megoldható a babával.
Napközben a gyerekszobában lehet,
és hamarosan az ifjú Talbot is csatlakozik hozzá. Később meglátjuk.
Csak le akartam hívni Lady Maryt és Mr. Talbotot,
hogy velünk koccinthassanak.
Ez pedig itt az önöké.
Köszönjük, uram, nagyon kedves!
Már ilyen késő van? Edithék elindultak?
Igen, órákkal ezelőtt.
- Ő az új jövevény? - Igen, asszonyom.
Apa lettem. Van egy fiam.
Van egy fiunk, John.
Gratulálok önöknek!
Röstellem, hogy itt vagyok.
- Elmegyünk, amint lehet. - Ne aggódjanak emiatt!
Most lemegyünk. Boldog új évet!
Attól tartok, anya ezt szokatlannak tartaná.
Lehet. De tudod, mit?
Minél jobban tudunk alkalmazkodni, annál inkább fennmaradunk.
Így is lesz. A birtok jó kezekben van Marynél,
és Henry meg Tom is segít.
Edith pedig újraéledt hamvaiból, hogy megcsókolja a mesebeli hercege.
Kívánhatnánk ennél többet?
Egy hosszú, boldog életet együtt, hogy lássuk felnőni a gyerekeket.
- Csak ennyit kérek. - Miért is ne?
Persze, nem tudjuk, mit hoz a jövő, ki tudja?
Most azt mondom, jó esélyünk van.
Gyorsan!
Tessék! Mindjárt éjfél!
Minden remekül alakult.
- Kedves öntől, hogy itt maradt, Violet. - Kedves tőled, hogy megkértél.
Ez már a te birodalmad, a te falud,
a te kórházad.
És úgy vélem, remekül vezeted.
Boldog új évet!
- Boldog új évet! - Boldog új évet!
Boldog új évet mindenkinek!
- Boldog új évet! - Boldog új évet, Thomas!
Boldog új évet!
Más lesz az életünk.
De meg kell próbálnunk, Charlie. Nekem ez a szándékom.
- Boldog új évet! - Boldog új évet, Elsie!
- Kér egy kis bort, Mrs. Hughes? - Igen, Mr. Barrow.
- Boldog új évet! - Önnek is, Mrs. Hughes!
- Köszönöm, Mr. Barrow! - Boldog új évet!
Jut még eszedbe, kedvesem
A boldog ifjúság
Az erdőszéli kis patak
S a régi jó barát
Ó, gondolj, gondolj néha rám
A sors bármerre hajt
Emlékül küldöm, kedvesem
Boldog új évet!
A régi-régi dalt
Mosolyra fakaszt.
Minden évben koccintunk a jövőre, bármit is hozzon.
Mi másra koccintsunk?
Hiszen előre tartunk, nem vissza a múltba.
Bár választhatnánk!
Ó, gondolj, gondolj néha rám
A sors bármerre hajt
Emlékül küldöm, kedvesem
A régi-régi dalt
Fordító: Barabás Orsolya, Rádóczki Attila