DONKICHI
Să vă spun o poveste amuzantă.
Când doi rivali concurează unul împotriva celuilalt,
se numeste „dragon contra tigru”.
Dar când te gândești la asta, nu prea are sens.
Dragonul este o creatură imaginară. Nimeni nu a văzut vreunul.
Dar un tigru poate fi văzur ușor. Poți vedea unul la grădina zoo Ueno.
Un tigru și un dragon nu se pot întrece pentru că trăiesc în lumi diferite.
Aceasta este o poveste între un asemenea tigru și dragon.
„Hei, Tora!”
Tora! Toraji!
Tora!
Mă auzi?
Toraji! Tora!
Toraji!
Toraji! Tora!
Toraji! Răspunde-mi!
Răspunde-mi! Toraji!
Toraji, răspunde-mi!
Îmi pare rău. N-am ajuns la timp.
E cu femeia lui și cu copilul. Sunt toți morți.
Cred că au luat pilule și au inhalat gaz.
Frate!
- Ambulanța! Sună la 119! - Da!
Copilul e în viață.
Încă unul? Adică, Yasuo?
Pe el încă nu l-am prins.
Fiindcă ne-a furat fondurile, ar trebui să-i tăiem un deget.
Vorbește normal.
Vrei să-l găsesc și să-i tai un deget?
Nu. Ți-ai terminat treaba pe azi.
Ce face tânărul șef?
E un pic cam trist.
Dă-i ceva bun de mâncare.
Îi place curryul, oricare e bun.
Am înțeles.
Acesta e Toraji Yamazaki. Îmi pare rău că m-am băgat.
Așa cum puteți vedea, e un yakuza și are și el problemele lui.
Tinere șef, vrei niște curry?
Să vezi asta în prima zi la muncă. E de ajuns să-ți strice apetitul.
Nu fi atât de politicos.
Nu pot să nu fiu.
Poate că ești fratele meu mai mic acum,
dar ești moștenitorul grupării.
Și nu-mi mai spune „tinere șef”. Nu mă ajută cu nimic.
Scuze.
Atunci am să mă opresc la ora 18.
Ceea ce-l necăjește este atmosfera asta.
Vrea ca oamenii să fie relaxați când sunt cu el,
dar Toraji spune povești plictisitoare.
Și e conștient că sunt plictisitoare,
așa că se enervează, iar poveștile devin și mai plictisitoare,
iar el se blochează.
Pentru că arată înfricoșător când tace, nimeni nu vorbește cu el,
iar tăcerea continuă la nesfârșit.
Frate?
Frate...
Da, ăla eu sunt. Scuze.
Scuze.
Ultimele „scuze” au fost pentru că am fost politicos
și am spus „scuze” după ora 18,
așa că sunt diferite de primele „scuze”. Îmi pare rău.
Tocmai mi-am amintit o poveste amuzantă despre curry.
- Care? - De fapt, s-ar putea să nu fie amuzantă.
- Vrei să o auzi? - Sigur.
Ieri sau alaltăieri...
am intrat într-o prăvălie de curry din Harajuku sau Omotesando.
Doar un grup de bărbați de vârstă mijlocie
și un golan tânăr erau înăuntru.
Stăteam liniștit și mă pregăteam să plec...
Când „ding-dong”! Cine crezi că a intrat?
Acesta este Ryuji. El e dragonul.
Numai gura e de el.
Death Kiyoshi, fostul vocalist de la Death Romantic.
- Pe bune? - Scuze, nu-mi place rockul.
Nu e rock! E death rock! Toți membri se numesc Death!
Făceam cover după ei în liceu.
Am să-i las pe toți pe jumătate morți
Moarte, moarte, romantic!
Nu-i las să moară, nu-i las să trăiască
Moarte, moarte, romantic!
Dar avea cărare într-o parte și purta geaca din uniforma unui electrician.
Electrician?
De câte ori trebuie să-ți spun? Nu purta cizme la lucru!
- Sunt cizme Death! - Cui îi pasă?
Toată lumea auzea cum este dojenit,
dar nimeni nu știa că este Death Kiyoshi de la Death Romantic.
Erau numai indieni, doamne la vârsta a doua
și un yakuza care probabil are un penis mare.
Nu prea mă interesa, dar, în timp ce ascultam,
mi-a venit.
- Cine? - Nu cine. Cum îi zice?
- Nimeni... - Adică, pâinea?
Apoi curryul a fost servit, dar niciunul dintre ei nu l-a atins.
- De ce? - Nu cred că șeful mai mâncase pâine naan.
- Nu se poate! - Sigur am dreptate!
Deci, nu știe cum s-o mănânce.
Iar Kiyoshi tocmai a fost mustrat, e supărat și n-are poftă de mâncare.
Destul. Mănâncă!
Așa că șeful a început să se îndoape cu curry
și l-a certat iar,
în timp ce transpira ca un porc.
Vorbești prea încet! Și mai ești și vedetă rock.
Atunci...
Sunteți cântăreț, nu?
Care?
Am uitat.
Mi-am adus aminte! Hiroshi de la Mass Communication, nu?
E Kiyoshi!
Dă-mi un pix!
„Strigau «pix, pix». Apoi...”
Am eu unul!
Mulțumesc!
Aveți ceva pe care să scriu?
Păcat că nu aveam și hârtie la mine. Dar atunci...
Poftim!
Glumești!
- Vorbesc serios! - A dat autograful pe pâine?
Kyoshi probabil că nu mai avea chef să se certe după mustrare.
De ce nu iei și tu unul?
Mulțumesc! E grozav!
Și așa am luat ăla!
„Pentru Dragon Soda.”
„Kyoshi de la Death Romantic.”
Adică, vrei să spui
că s-a semnat pe o bucată de pâine, pentru că nu aveau hârtie?
Da.
Și, cine era electricianul?
Nu asta contează.
Nu avea hârtie pe care să se semneze
și s-a semnat pe pâine. Asta e chestia amuzantă.
Nu e foarte amuzant.
Scuze, nu m-am prins.
Cred că trebuia să fie o glumă undeva.
Dar povestea a fost prea lungă și nu mi-am dat seama.
Mie nu mi s-a părut amuzantă. Scuze.
Nu, e vina mea. Nu am spus-o cum trebuie.
Nu aș fi râs, oricum.
Scuze, mă duc să mă uit la un film înainte să mă întorc acasă.
Nu e „nimic” de autografiat.
Să te semnezi pe o pâine!
Și acum am terminat cu partea de introducere.
Acum, iată povestea principală.
Tigru și Dragon!
Ginjiro...
- Da? - Asakusa nu face parte din orașul vechi?
Ba da.
Nu acolo își petrec timpul localnicii vioi din Edo?
Ce naiba?!
Sunt doar vârstnici și turiști. Nimic vioi pe aici.
De unde ești?
- Din Yokosuka, Kanagawa. - Marfă!
- Ai fost acolo vreodată? - Nu.
- Și, totuși, porți o jachetă de acolo? - Păi, mă face să par un junior yakuza.
- Cine spune? - Eu...
De fapt, stilistul din mine.
- Asta a fost o glumă? - Da, a fost.
- Nu e niciun stilist în mine. - Hai să-ți spun ceva.
- Eu nu înțeleg glumele. - Bine, dle!
Și, i-ai adus?
Ai adus plata pentru luna asta?
Ne asculți?
Hei, ce nai...
- Numărul patru a câștigat? - Ce fraier am fost!
Cât ai pierdut?
Nu mă interesează pariurile.
Fratelui meu nu-i plac glumele!
În fine, tinere șef,
ai crescut atât de mult.
Îți amintești? Când aveai trei sau patru ani,
te-ai pierdut în parcul de distracții,
iar eu am alergat căutându-te peste tot.
- El e tânărul șef. - Am înțeles.
Tinere șef! Înțeleg!
Ai făcut treabă bună.
Trebuie să fi învățat din experiența asta.
A stat blocat câteva zile în camera lui.
Am vrea să-l duci undeva.
E ca un comision pentru copii. I-am împrumutat ăluia niște bani.
Află restul de la Hyuga.
Te rog să ai grijă de mine.
Acum patru ani, șeful i-a împrumutat 4 milioane de yeni unui partener de golf.
Trebuie să restituie 100 000 pe lună, dar a rămas în urmă.
Nu e genul care să fugă,
dar pune puțină presiune pe el.
Shoukichi Yanaka. La ora 14 la un local numit Yoshiko din Asakusa.
Ascultă. Ce relație ai tu cu șeful
sau cum ai folosit cele patru milioane, nu e treaba mea.
Nu-mi pasă. Dar datoria e datorie.
El ți-a împrumutat banii pentru că a avut încredere în tine.
Deci, dle Yanaka,
dacă nu poți plăti, măcar inventează o scuză.
- Corect. - Ce faci?
- Scuze. Voiam doar... - Slujba ta! Trebuie să ai una!
Eu? Da, trebuie să lucrez undeva.
Cu ce mă ocup?
- În domeniul serviciilor? - Face bani?
Dacă fac bani? Nu aș mânca aici dacă aș câștiga mulți bani.
Frumos ceas, oricum, pentru un sărac.
Ăsta? E frumos, nu? E un Rolex. Ia uite cât e ceasul!
Un croitor mi-a spus:
„Donbei, un bărbat adevărat trebuie să aibă un ceas adevărat. Eu sunt Donbei.
El și cu mine suntem buni prieteni.
Cum să spun asta?
Am o prostată slăbită, așa că vezica mea
se umple repede.
Pot să mă duc la baie? Pot?
Cine a zis că poți?
- Te duci tu în locul meu? - Taci. Lasă ceasul.
Pune-l aici.
- Yasu, scuză-mă. - Te rog.
- Frate? - Rămâi acolo.
Toți nenorociții gândiți la fel.
Donbei!
- Ai plecat la muncă? - Da.
Salut! O să trec să te văd!
Asta e ușa spre cabinele actorilor. Spectatorii intră pe ușa aia.
Ce cabine?
Nu te uita la mine cu privirea aia. Plătește biletul.
2 500 de yeni.
O VARIETATE DE SPECTACOLE
Bine ați venit!
TEATRUL ASAKUSA TAISHOKAN
DONBEI
Vă mulțumesc tuturor că ați venit.
Se spune
că promisiunile sunt făcute pentru a fi încălcate.
„Scumpule, promite-mi că te întorci devreme în seara asta.”
„Promit.” Poate că a vorbit sincer,
dar, seara, când termină treaba, el devine puțin excitat.
Inima îi bate puternic. Persoana din interior îi șoptește:
„Nu e timpul să te duci acasă! Hai să ieșim!”
El uită de soția sa
și se întoarce a doua zi dimineață.
Poate că soția ar fi trebuit să-i spună:
„Promite-mi că nu te întorci în seara asta.”
Atunci poate că s-ar fi întors devreme. Dar nu se întâmplă așa.
O să-și țină promisiunea serios.
Nu te poți încrede în inima cuiva.
„Sanmai Kishou!”
Între un bărbat și o femeie
sunt prea multe promisiuni neîndeplinite.
În cartierul roșu Yoshiwara,
își scriu lucruri numite jurăminte.
Scrii un mesaj de dragoste pe o bucată de hârtie
și o dai unui client.
Ar putea scrie: „Tu ești singurul pe care-l iubesc”
sau „Nu o să iubesc pe nimeni în afară de tine până mor”.
Lucrurile astea par inutile.
„La anul, cu siguranță am să mă despart de tine.”
Chiar e o poezie care zice așa!
Și, totuși, bărbații cred promisiunile.
Bărbații sunt creaturi simple.
„Ăla de acolo nu e Ino?
Ino! Hei!
Cu tine vorbesc! Ce faci aici?”
Scuze, șefule. A trecut ceva vreme.
Mă duc să te văd în curând!
„Stai puțin! Vino, vreau să vorbesc cu tine.”
Ce este?
Nu spune „Ce este?”
Mama ta se plângea
că nu faci nimic decât să te distrezi toată noaptea.
Nu fi prostuț.
În timpul zilei, îmi pierd timpul acasă jucându-mă.
Apoi, noaptea, mă duc afară și mă joc.
Asta numești tu „să petreci toată noaptea”.
„Ascultă, șefule. Mă distrez bine zilele astea.”
„Cu o fată?”
„Da, cu o fată.”
- „Muncește sau nu?” - „Muncește și se și joacă.”
„Stai să reformulez întrebarea.
Te întreb dacă e o femeie a străzilor.”
„Păi, e o femeie din Yoshiwara.”
„Yoshiwara? Atunci e o femeie a străzilor.”
„Corect. O târfă adevărată.”
Dar mi-a dat un jurământ adevărat!
Ți-a dat un jurământ? Arată-mi!
Majoritatea jurămintelor sunt formale, ceea ce spun e evident.
Să vedem.
„În martie, la anul,
îți jur să ne căsătorim și...
Kisegawa, zisă și Yamanaka.”
Kisegawa...
Ino...
Ai primit jurământul ăsta de la ea?
- Da, e pentru mine! - Cât de tare.
Ce tare e să fii tânăr,
pentru că porcării ca asta te fac fericit!
- Ce faci? - Sunt doar porcării!
Dacă îți place atât de mult, ți-l dau pe al meu!
Și tu ai unul?
Îmi pare rău, Ino, dar ea și cu mine ne cunoaștem de mult.
O cunosc de când era la Shinagawa.
Mi-a spus că ne vom căsători în martie următor.
Dar, încă de atunci, sunt tot singur!
Îmi pare rău pentru tine.
Ce?
Stai...
Deci, am fost păcăliți amândoi?
- Abia ți-ai dat seama? - Ce naiba?! Sunt atât de furios!
- Ce facem? - „Ce facem?”
E Sei, gură-spartă.
Așa e! E Sei, gură-spartă!
Sei, gură-spartă? Sunteți răutăcioși!
Un jurământ? Ia să văd.
Majoritatea jurămintelor sunt...
- Ce este? - Ino...
Ce?
Nu e originară din Shinagawa?
- Kisegawa chiar ți-a scris ție ăsta? - Sei, nu e doar Ino.
Mi-a scris și mie unul.
La naiba!
Oare o să mai apară unul?
- Da. - Tăceți! La naiba!
Ce o să faci cu răzătoarea aia de wasabi?
Sunt atât de furios, că am să-i răzui fața cu asta!
„O să-i cazi în plasă dacă faci asta.
Ascultă.
Și eu sunt furios.
Hai să facem asta, în schimb. O conving să vină la o ceainărie.
Noi trei o să apărem și o să-i spunem în față:
«Ăsta e singurul fel în care-ți păcălești clienții?»
Asta o să fie răzbunarea noastră!”
A durat o veșnicie.
Scuze, dar când ești bătrân, durează mult.
- Și ai fost și cam zgomotos. - Îmi pare rău.
- Frate! - Du-i ăsta înapoi șefului.
- Ce? - Fă așa cum îți spun!
Te rog, nu ceasul! Stai, ce faci?
- M-ai mișcat. - Ce?
Ești cel mai bun!
Vreau să fiu amuzant ca tine! Te rog să mă accepți ca elev!
Frate?
Asta e o glumă sau un fel nou de a colecta datoriile?
Ți-am spus, urăsc glumele.
Atunci e o cale nouă de colectare a datoriilor. Iartă-mă, o să plătesc.
Vă căutați lentilele?
- Nu aici. Hai să vorbim afară. - Te rog.
Moi sau tari?
RESTAURANT DE TĂIEȚEI SOBA
Vrei să nu mai îngenunchezi? Avem locuri...
Nu. Nu până nu mă accepți.
- Fir-ar... - Sunt foarte serios!
Vreau să spun povești amuzante, ca tine!
Vreau ca oamenii să spună că sunt sofisticat!
Deci, Yanaka... Nu, așteaptă. Donbei,
fă-mă un tip sofisticat.
Să presupunem, doar să presupunem, că vei deveni elevul meu.
Doar să presupunem, bine? Apoi...
Ce se va întâmpla cu datoria mea?
Datoria e datorie. Nu deveni obraznic.
Dar nu are sens, nu?
Nu am mai auzit de un maestru
care să fie îndatorat elevului său.
Și, în orice caz, nu am nevoie de un elev.
Am destui, vreo cinci, șase.
Atunci, nu e nicio problemă. Acceptă-mă!
„Să te accept?” Nu ne jucăm un joc aici.
Nu trebuie să te forțezi să râzi.
- E doar flecăreală. - Bine.
- Pot să spun ceva? - Ce este, bucătarule?
Da, sunt bucătar.
Hai să-ți spună ceva bucătarul ăsta.
Ascultă...
Am cunoscut câțiva oameni din lumea ta
și cu toții au trecut printr-un ritual de depunere a jurământului de loialitate.
Nu știu cum este acum,
dar un om care i-a jurat loialitate șefului său
nu poate să devină pur și simplu elevul unui maestru de rakugo.
Asta înseamnă să-ți înșeli șeful.
E ca și cum ai avea o aventura.
Dacă vrei să devii elevul lui Donbei,
trebuie să-i ceri permisiune pentru a pleca șefului tău
și să părăsești yakuza apoi să îngenunchezi și să implori.
Ai înțeles?
Am înțeles. Pentru un bucătar, te pricepi binișor la vorbe.
- Adică... - Nu mă lua pe mine așa!
Ești din Fist of the North Star?
A fost doar flecăreală. Nu trebuie să râdeți.
- Eu nu am înțeles. - Atunci am să renunț la yakuza!
Dacă vrei, îți șterg și datoria.
- Stai aici! - Ce?
Am auzit, Tora.
- Vrei să faci rakugo? - Șefule...
De obicei, nu-i opresc pe oamenii care vor să plece.
Fă ce vrei.
- Șefule! - Dar nu cred că ți se potrivește.
- Nu ești amuzant. - Șefule...
- Nu sunt mai talentat eu? - Eu sunt de acord.
Pe mine nu m-ai făcut să râd niciodată.
Atâta timp cât își plătește datoria, mie nu-mi pasă.
Ai grijă să plătească. Și ăsta...
E fals.
Deci, se pare că până nu-ți plătești datoria,
eu nu pot să-ți devin elev.
Deci...
plătește.
Asta nu se poate. Nu m-a plătit nici pe mine.
Du-te acasă. Îmi strici vânzarea.
De data asta, e un vânzător de prăjituri.
Corect, eu fac prăjituri cu pește.
Și lasă-mă să-ți spun ceva.
- Cred că ai în jur de 25 sau 26 de ani. - Am 27, urmează să fac 28.
- Și, câte povești știi? - Povești?
Povești rakugo! N-ai scăpare.
Vrei să faci rakugo, deci știi cel puțin Jugemu, nu?
Nu o știu.
Sunt atât de uimit, că nu știu ce să spun.
Atunci, tacă-ți fleanca, vânzătorule de prăjituri!
Cum s-o numi, eu o s-o învăț.
E Jugemu!
Jugemu Jugemu Gokou...
- Când dai banii înapoi? - Mă ignori?
Păi...
Să zicem 100 000 pe lună. Va dura 40 de luni.
Bine. Până atunci, am să locuiesc la tine.
Stai! Nu trebuie să faci asta!
Prea târziu. Deja am plecat din apartamentul meu.
- Ce? - Nu-ți face griji.
Lucrez mai mult noaptea, așa că pot studia în timpul zilei.
Deci!
Fă-mă un bărbat sofisti...
Te-ai obișnuit cu îngenuncheatul.
- De ce nu te duci acasă? - Pentru că o să mă urmărești!
Da, corect.
Haide, intră.
- Ce? - Intră.
- Nu mă atinge!
Bine. O să trezești lumea!
- Nu! - Du-te mai în spate.
Fă liniște.
Te rog, fă liniște. Îți spun pentru binele tău.
Nu te face interpret de rakugo.
Slujba asta nu e atât de amuzantă precum crezi.
Doar câțiva pot să-și câștige traiul din asta.
Atunci am să recuperez bani de la alții.
Și dacă acei „alții” vin să te vadă la spectacol?
După ce le iei banii, se duc la un spectacol
și te văd pe tine pe scenă spunând o poveste.
Cum ar putea să râdă la rakugo-ul tău?
Și, cum rămâne...
cu părinții tăi?
- Părinții mei? - Unde locuiesc? Cu ce se ocupă?
- Nu am părinți. - Deloc?
Eram în clasa a șaptea când au murit amândoi.
Tatăl meu a împrumutat bani de la un yakuza local.
Când au aflat că firma lui se va nărui,
l-au vânat în toate felurile.
Într-un final, când eu și mama dormeam,
el a dat drumul la gaze.
Dle Yamazaki!
Haide!
Nu știu dacă e un lucru bun, dar eu am supraviețuit
și am fost trimis într-un orfelinat.
Restul e evident.
După gimnaziu, am devenit un delincvent.
Hyuga, șeful adjunct al bandei mele, m-a luat când aveam 18 ani
și am ajuns la Shinjuku.
Dacă stau să mă gândesc,
n-am mai râs de când au murit părinții mei.
Nu am crezut că e nevoie
să râzi sau să-i faci pe ceilalți să râdă...
până nu am văzut rakugo.
Taci!
- Ți-e rău? - Nu, nu.
- Atunci, ce este? - Plâng.
E povestea mea. De ce plângi?
Povestea ta e sumbră și fără speranță.
Îmi pare rău.
Acum înțeleg.
Dacă așa stau lucrurile, atunci e o altă poveste.
Serios? Atunci...
- Te rog să pleci. - Ce?
Nu ar fi trebuit să mă accepți acum?
Sub nicio formă, nu fac față la asta.
Povara e prea grea.
E imposibil.
Du-te înapoi la șeful tău.
Devino cel mai bun yakuza din Japonia.
Deja ai chestiile de bază.
Atunci ce zici de asta?
În loc de bani, am să colectez rakugo de la tine.
Ce?
- Hai să facem schimb. - Ce?
Tu mă înveți o poveste, iar eu îți dau 100 000 de yeni pe lecție.
Vreau priceperea ta, nu banii tăi.
Ai priceperea, dar n-ai banii. Eu am banii.
Așa că vinde-mi priceperea ta și ia-mi banii.
- Și plătesc datoria cu banii ăia? - Problemă rezolvată!
- Pot să mă ridic? - Sigur, ridică-te.
Scuze. Mulțumesc.
Bun, deci asta înseamnă...
O sută de mii de yeni pe poveste. Zece povești fac un milion.
Nu va fi ușor.
Nu mă laud, dar sunt cel mai puțin amuzant tip din Shinjuku.
- Cum te cheamă? - Toraji Yamazaki.
Nu acel Tora! Tora ca în „tigru”.
Acel Tora.
Eu sunt Hayashiyate.
Deci, dacă e Tora...
Atunci, e Kotora. Hayashiyate Kotora.
- Maestre! - Da.
Felicitări!
Scuzați-mă. Mulțumesc foarte mult.
- Împinge cum trebuie! - Scuze.
- Ai făcut-o intenționat. - Ba nu.
Maestrul a adus un vagabond ciudat!
L-ai găsit pe stradă?
E un elev nou. I s-au blocat picioarele de la prea mult stat în genunchi.
La naiba! Nu avem bani și a apărut încă o gură de hrănit.
- Doamne, mi-e foame. - E elev?
E fiul meu. Câștigă cel mai mult.
Hayashiyate Donta. Nu Don Tacos.
Nu mai glumi și ajută-mă.
Bine. Haide.
Sayuri-chan, un elev nou.
Bine ai venit. Micul-dejun e gata în curând.
Mamă, ești prea ospitalieră.
Cu atitudinea asta casa noastră va fi plină de străini.
- Bună dimineața! - Vezi? Ți-am spus.
- Ce? Cine e tipul ăsta chipeș? - Un nou ucenic, se pare. Cum te cheamă?
- Kotora. Hayashiyate Kotora. - Ești un tigru sau o pisică?
- Ce-ai spus? - Încetați.
Asta nu e o replică din povestea Șobolanul?
Ce de informații!
- Încetați cu glumele proaste și mâncați. - Da, domnule!
Ce bine arată!
Serviți-vă.
Poftim.
- Eu vreau un umeboshi. - Poftim.
Mae...
- Maestre. - Ce e?
Ți-o fi foame. Mănâncă cât poți.
Mulțumesc pentru tot.
Mai puțin orez pentru mine. Am Gourmet Report azi.
- E la o emisiune TV. Emisiune TV! - Păi, hai să vă prezint repede pe toți.
Încă nu trebuie să ții minte cine sunt.
Tipul ăsta cu freza afro e fiul meu, Donta.
El este primul meu ucenic, Donkichi. Ei intră după mine.
Acolo sunt stagiarii. Dontsuku, Donburi, și pe tine cum te chema?
- Udon, dle. - Udon, ce ridicol!
Tu i-ai dat numele ăsta!
Toți joacă după tine?
În termeni yakuza, ei sunt adjuncți.
Mai mult orez, vă rog!
Începi ca stagiar și apoi urci până intri al doilea.
- Apoi ești promovat cap de afiș. - Și, într-un final, ajungi ultimul act.
Apropo,
eu sunt al doilea, dar mai am puțin până ajung cap de afiș,
spre deosebire de tipul ăsta. Nu, maestre?
Bun, să-ți prezint femeile.
Ea e Sayuri-chan, draga mea soție.
Ea e soția lui Donta, Tsuruko, cea de acolo.
- Și nepoțica mea, Saya! - Ce agitație!
Mai este un copil pe drum. Mai am două luni.
Stomacul ei e atâta.
Gata cu prostiile. Hai să mâncăm.
- Vrei cârnați? Nu-ți place mâncarea? - Nu.
E bună.
- E foarte bună. - Îi place. Chiar îi place!
Cu ce te ocupi?
E în yakuza.
Ce?
O tâmpenie de comedie de fiecare dată!
Gata, gata.
- Oprește-te! - Ce e?
Nu întreba ce e.
Nu suntem la un exercițiu de incendiu. Nu trebuie să țipi.
- Ce-ai zis? - Stai! Hei, hei.
Stai așa!
Kotora, ascultă.
Privește cu atenție, da?
Mai întâi, te apleci așa,
apoi te uiți la stânga
și la dreapta încetișor.
Apoi, cu o voce care va ajunge cu ușurință la urechile publicului,
spui: „Mai am încă o poveste prostească să vă spun.”
Ai priceput?
Se vorbea calm în era Edo.
Încearcă de la început.
Gata? Hai.
Ești bine? Bun, haide!
„Mai am încă o poveste prostească să vă spun.”
A fost înspăimântător! Ce, ești luptător profesionist?
Ești atât de gălăgios și enervant!
Am zis să te oprești. Oprește-te, oprește-te.
Kotora, Kotora...
Nu vorbi cu ucenicii mai în vârstă așa.
De obicei, tu ai fi cel care
recuperează datoria, iar ei sunt debitorii.
Dar aici, ești fix la baza piramidei.
- Arată-i. - Dontsuku, e rândul tău.
- Nu, e al tău. - Ce?
Nu mă lua pe mine cu „ce”. A trecut un an de când ești pe scenă.
Spune o poveste scurtă.
- Hai, Donta. Arată-ne. - Te-am așteptat!
Da, te rugăm!
Bine... Privește cu atenție.
Salutare, eu sunt Donta, nu Don Tacos.
Haide, Don, Don, Don!
„Atât de gălăgios! O să trezești copiii, la naiba...”
- „Am dat de belele!” - „Ce este?”
„Casa de lângă are gard!”
„Ce gard frumos. Acesta a fost Atsushi Watanabe.”
„Un musafir nou? De unde ești? Din Ginza? Arăți ca o toaletă murdară.
Am să te curăț eu. Am să curăț cum îți cureți tu contul la bancă! Don!”
Vizionare plăcută în continuare.
Start, Chaka Khan!
- Ăsta este un exemplu cum să n-o faci. - Nu.
Astfel de glume arată că n-ai încredere.
Iar obscenitățile și glumele la adresa invitaților nu sunt permise.
Sunt sensibili.
- Chiar ar putea să plece. - Bine?
N-aveai ceva de filmat?
Ba da. Trebuie să filmez emisiunea cu celebrități. Am plecat.
- Maestre... - Da?
Nu plătesc pentru poveștile scurte.
- Ești enervant! Dă-l afară! - Scuzați-ne.
Sunt conștient de asta. Vrei să faci ceva mai clasic.
- Să vedem. Ce ți s-ar potrivi? - Poate „Manju Kowai” sau „Tarachine”.
Vrei să spui „Sanmai Kishou”?
- Idiotule, asta e povestea maestru... - Da, vreau s-o învăț p-aia.
Păi...
Bine.
Bun, bun.
N-am mai văzut sau auzit un începător să spună „Sanmai Kishou”.
Dar, fie, am să te învăț.
Totuși...
am să fiu direct cu tine.
Ce e?
E prea grea pentru tine.
„Creveții sunt mai mari ca vasul!”
„Da, Don, Don, Don, tendon de crevete!”
- Cu siguranță ești un idiot. - Ce?
Chestia e că
„Sanmai Kishou” e o poveste pentru maeștrii.
A fost spusă prima dată în Osaka,
dar maestrul Sanyutei Enyu a adaptat-o pentru publicul din Tokyo
și a fost transmisă mai departe de Shinshou și de linia Shinchou.
Nici Donbei nu o spune des
și am auzit că nu o predă oricui.
- Să te învețe pe tine asta? - Eu sunt Kotora.
Te lauzi cumva?
Nici măcar nu știi cum să mănânci tăiețeii soba cum trebuie, țărane!
Vrei să te bați cu mine?
Cei din Edo nu-și scufundă tăiețeii soba în sos.
Nici nu îi amestecă ca pe natto.
Taci, mie îmi place să-mi scufund tăiețeii.
De ce trebuie să mă prefac că astea sunt niște bețigașe pe scenă?
- Face să părem amatori! - Bine. Următoarea e pipa.
Pui tutunul în pipă
și o aprinzi așa.
Încearcă și tu.
Hei, hei, ăsta e teritoriul Ryuseikai.
Crezi că poți să-ți vinzi mizeriile aici fără permisiunea noastră?
Ce e cu vocea ta? Nu ești Takamizawa de la The Alfee!
- E puțin amuzant. - Privește.
Crezi că poți să-ți faci afacerile aici?
La ce te uiți?
Nu, nu!
Trebuie să fie mai senzual.
Cântecul ăsta exprimă sentimentele unei curtezane. Ai înțeles?
Nu te uita așa cu privirea asta.
E important să joci personajele bine ca povestea să meargă.
De aceea îmi înclin capul așa.
Atunci va trebui să te holbezi la alte personaje.
Cum ar trebui s-o fac atunci?
Eu, de obicei, îmi înclin capul la 30 sau 45 de grade.
Vi se pare că sunt o busolă?
Hei, ai grijă cum vorbești cu cei mai mari!
GINJIRO
- L-am găsit pe Yasuo. - Pe Yasuo?
Era rudă cu persoana moartă. Banii erau ascunși în portbagaj.
Vrei să-l omor sau nu?
Rupe-i picioarele și bagă-l în portbagaj. Asta o să-l împiedice să fugă.
Bine. Vin și eu imediat.
Deci?
Fă cum crezi tu.
Yamazaki, ascultă-mă.
Shinjuku nu mai e al lui Ryuseikai.
Șeful are o mentalitate învechită și crede că e un film cu yakuza.
Trebuie să vinzi droguri și arme pentru a revendica Shinjuku.
- Dacă ne unim forțele, Shinjuku va fi... - Taci.
Mă doare-n cur de Shinjuku. Iar povestea ta nu e amuzantă.
Nu încercam să fiu amuzant.
Da, dar eu vreau să aud o poveste amuzantă.
Am să vorbesc cu șeful.
Dacă mai pui piciorul în Tokyo,
ești terminat.
Cară-te.
Frate...
Cară-te.
„Hei, Kisegawa! Vino aici, curtezano.
Nu ai să păcălești pe nimeni dacă nu scrii un jurământ. Bine?
Nu știi zicala?”
- Care era replica? - Ce?
„Dacă scrii un jurământ fals, trei corbi de la Kumano vor muri.”
- Da, așa e. Ce urmează după? - E rândul lui Kisegawa.
„Am să scriu câte jurăminte false pot și am să omor toți corbii din lume.”
„De ce să-i omori?”
„Eu lucrez noaptea, așa că vreau să dorm dimineața.”
Corect! Să doarmă dimineața.
Am ajuns la sfârșit într-un final.
- Cum a fost? Amuzant? - Nu asta contează.
Dacă e amuzantă sau nu, asta e altă problemă.
În fine, am ajuns la sfârșit, deci...
- Banii, așa cum am promis... - Faci mișto de mine?
Plătesc după ce urc pe scenă.
Vrei să le arăți altora ceea ce tocmai ai învățat?
Sunt născut în Edo.
KOTORA
Nu striga la public. Nu pot să insist suficient pe asta.
Stai, Donta m-a învățat niște glume azi-noapte.
Tigru, tigru, Jirretaiga!
- Te dau afară dacă spui asta. - Ce?
Cum adică „ce”? E rândul tău.
- Du-te. - Nu mă împinge.
Hai, că poți!
Iată-l!
Mult noroc!
Salutare, tuturor!
Eu sunt Hayashiyate Kotora,
nu Kotori.
Tigru, tigru, jirretaiga!
- A făcut-o. Chiar a făcut-o. - Așa e.
Au venit...
Bine, să-i dăm drumul.
„Hei, ăsta nu e... Ăla de acolo?”
Cum îl cheamă?
Știi tu...
Maestre, cum îl cheamă?
„Așa e. Gură-spartă a sosit!”
- Cine e? - Nu contează.
- „Intră.” - „Intru.”
- „Stai, ăla nu e jurământul?” - „Ba da.”
„Am să-l citesc. Gata.”
E Reader's Digest?
„Hei, stai așa. Femeia asta, Kisegawa...”
A venit!
Kisegawa e aici!
Ascunde-te, idiotule!
Ce s-a întâmplat, șefule?
Nu te-am mai văzut de ceva vreme.
Nu știi că mușteriii sunt importanți pentru o curtezană?
Dacă nu te văd, nu pot lucra.
Mă înșel?
Hei!
Nu trebuie să fugi.
Nu suntem prieteni, Don-chan?
Îmi pare rău.
Unul dintre băieții mei te deranjează, nu?
Nu știu cum merg treburile în lumea ta,
dar în Osaka, sunt o grămadă de oameni mai amuzanți ca tine.
Așa că, de ce nu te lași? Am auzit că fiul tău e la TV acum.
Fă-l pe el susținătorul familiei.
Sau cere șomaj.
Asta...
Au, au...
- Vrei să te ducem la spital? - Sunt bine.
Pot să merg. Sunt în regulă.
Ai...
terminat?
Domnișoară... a fost plictisitoare povestea?
A fost în regulă.
Serios?
Rakugo nu e foarte interesant. Am crezut că nu mai există
și că nu e o parte importantă a culturii noastre.
Dar văzând pe cineva tânăr ca tine spunând o poveste plictisitoare,
aș spune că sunt niște aptitudini unice.
Până și amatorii încearcă să fie mai interesanți acum.
Faptul că arăți ceva atât de prost e destul de împrospător.
Cred că ai putea da drept original. Nu e amuzant, dar dacă vei continua,
poate că-i va plăcea cuiva eventual.
Dă tot ce poți!
Ești mulțumit acum? Te rog să pleci.
Am să rezolv cu datoria cumva.
- Ai zis ceva? Ce este? - Nu.
Nu a râs nimeni.
Desigur, nu ești făcut pentru asta. Ce-i atât de surprinzător?
- Credeai că ai talent? - Tocmai tu spui asta.
Doare să aud asta de la tine. Tiger Woods.
Te rog, maestre! Mai dă-mi o șansă.
Nu am să țip sau să spun glume proaste.
Nu am să mai uit numele personajelor. Mai dă-mi o șansă.
Chiar dacă aș vrea, nu aș putea cu corpul ăsta.
- Chiar sunt blocat din cauza datoriei. - Asta a fost bună!
În fine, nu înțeleg povestea deloc.
Ce? De ce?
Tu ești cel care a vrut să spună „Sanmai Kishou”.
Dar n-am văzut niciodată un jurământ. De ce a trebuit să moară corbii?
- Să-i explice cineva. - Să-i explice cineva!
Jurămintele sunt scrise pe hârtie sfântă de la altarul Kumano,
iar corbii sunt mesagerii zeilor.
Dacă scrii un jurământ fals, îi minți pe zei
și de aceea trei corbi mor la Kumano.
Ce legătură are asta cu faptul că dormi mai mult?
Curtezanele lucrează până noaptea târziu
și când se duc la culcare, într-un final, corbii le țin treze.
De aceea cântecul spune:
„Vreau să omor toți corbii din toată lumea și să dorm în liniște.”
- N-am mai văzut o curtezană. - Nici eu.
Deci, vrei să spui că, dacă o curtezană minte, corbii vor muri.
Iar ea va fi fericită că va putea dormi dimineața?
Atunci ce rost are cântecul ăla tâmpit?
Tocmai asta e frumusețea. Tu chiar nu înțelegi.
- Nu, are dreptate. - Maestrul zice că ai dreptate.
Sunt multe povești clasice
care necesită anumite cunoștințe pentru a putea fi amuzante.
Dar de aceea sunt și clasice.
Dacă nu pricepi asta,
poate ar trebui să spui varianta ta de „Sanmai Kishou”.
Cum să fac asta?
Asta încerc să te învăț.
- Scumpule... - Ce e?
- Ce zici de... - Sub nicio formă.
Ce este?
Este un elev pe care l-a învățat „Sanmai Kishou”.
- Ba nu, nu l-am învățat. - Cine este?
- E în spate la Harajuku. - Mamă, stai!
Nu el. A fost dat afară.
- A plecat pe cont propriu. - Te învăț eu!
Jurămintele, sunt trei perechi de buze. Jurămintele.
„Sanmai Kishou.” Bine, Don! La naiba!
Du-te la el.
Am să-ți desenez o hartă.
Am să-l rog pe maestru să-i transmită salutări.
Mamă! Așteaptă!
Harajuku.
STAȚIA HARAJUKU
Șefule, e un yakuza aici!
Bine ați venit!
Ce?
Ne cunoaștem?
- Cred că... ne-am întâlnit. - Așa credeam și eu. Unde a fost?
Poți s-o probezi, dacă vrei.
Rakugo...
Poți să mă înveți rakugo?
- Ăsta e un magazin de haine. - Da?
Stai puțin, e ceva greșit pe asta?
- La naiba, am purtat ceasul maestrului. - Maestru?
Hayashiyate Donbei.
E posibil să nu fi auzit de el fiindcă nu e la TV.
Prin rakugo,
te referi la chestii ca „Kuma-san Ha-san” și „Manju Kowai”?
- Da, la asta. - Nu mă interesează.
- Astea sunt la mâna a doua? - Nu, eu le-am creat pe toate.
- Ai auzit de Dragon Soda? - Ce? Încerci să faci un brand renumit?
Da, Dragonul Urahara. E original, așa că nu-l vei găsi în altă parte.
- Hainele astea jalnice se vând? - De ce râzi, vacă urâtă?
Iertare.
Ce ai spus nu e greșit,
dar încercăm să creăm un nou trend,
așa că nu vindem lucruri care sunt deja la modă.
Spre exemplu, cămașa asta. Va deveni la modă anul ăsta.
- Azuma Mikihisa a cumpărat-o. - Nu l-am văzut s-o cumpere.
Ce e cu plasa?
- Jacheta asta are mâneci care... - Te-am întrebat de plasă!
- Pentru a putea respira. - Și asta va fi la modă anul ăsta?
Ce s-a întâmplat?
Nimic.
Mi-ai distrus complet simțul modei.
- Primul? - Al doilea.
Înțeleg.
Cred că știam.
Chiar și prietenii mei... Îmi cumpără hainele din obligație, dar nu le poartă.
Eu iubesc hainele și astfel am vrut să fac asta de cel puțin un an.
Un an?
Le-am promis părinților.
Dacă nu reușesc ca creator până la 24 de ani, preiau afacerea familiei.
- Cu ce se ocupă părinții tăi? - Prestează servicii.
Înțeleg.
- Chiar m-au și ajutat cu fonduri. - Cât ți-au dat?
Patru milioane de yeni.
Ce e?
Tu ești...
tipul care era la prăvălia de curry în Omotesando?
Da, desigur. Ești tipul ăla! Cine era persoana aia?
- Death Kiyoshi de la Death Romantic. - Exact. Kiyoshi!
Înțeleg.
- Urâto! Vezi că ies. Ai grijă de magazin. - Unde te duci?
- Nu e treaba ta. - Eu termin la 17:00 azi.
Taci, nu mă interesează!
Ce vrei? Nu mă mai urmări.
Rakugo. Maestrul a spus că...
Care dintre ele?
„Sanmai Kishou”, specialitatea maestrului. Poți să mă înveți?
Ți-am spus, eu am un magazin de haine.
Da, poate că a fost o greșeală.
Hei!
Ryuji...
- Cine e ăsta? - Nu știu, dar zice că face rakugo.
- Kotora. Hayashiyate Kotora. - Arăți ca un yakuza.
El e prietenul meu, Takeshi.
Noi îi spunem Chibi-T. Te-a părăsit cineva recent?
Nu mai spune nimic!
Mai aveam un pic și-mi trecea.
- Spune-i. - De ce?
- Nu ești curios? - Nu, am venit să învăț rakugo.
Acum o lună, la un club de cabaret din Roppongi...
Nu începe povestea aia! Știi rakugo, corect?
- Aveam o prietenă la vremea aia. - Care e problema ta?
Kotatsu!
Nu mai sunt Kotatsu. Sunt Ryuji. E un ciudat aici.
Toraji...
Da.
Nu are pic de simț de comedie. Fii amabil cu el, te rog.
Nu spune asta!
Ce treabă are ucenicul lui tata cu mine? Am să-l dau afară.
- Stai să ți-l dau pe tata. - Nu!
Nu vreau să vorbesc.
Tatăl tău s-a accidentat și nu a mai urcat pe scenă o vreme.
- Ajută-l să-i treacă durerea. - Nu mai vorbi prostii.
Alo, eu sunt.
Cum îți merge afacerea?
E totul în regulă?
Mai treci s-o vezi și tu pe mama ta din când în când.
Țâr, țâr, țâr...
Nu mai pot continua șarada asta.
A închis de la început.
Înainte era...
Mulțumesc, tată!
Ce e ăsta? E un cadou?
De unde aveți ceva atât de scump?
Ce?
„Relox.”
Măi!
Ce cadou minunat!
- Cum a fost? - A fost bună.
Bun, spune-mi-o...
Bine, păi...
Pe scurt, și-a cheltuit toți banii pe o fată cunoscută la cabaret,
așa că prietena lui a fugit.
Apoi l-a părăsit și fata de la cabaret.
Nu e amuzant deloc.
Povestea nu a fost atât de simplă și nici nu vorbeam așa.
A fost atât de amuzantă când am auzit-o prima dată de la Chibi-T.
- Da, ai stricat-o tu. - Deja știi povestea.
Normal, e plictisitor când o auzi a doua oară.
Rakugo nu e la fel?
E vorba să spui o poveste pe care publicul deja o știe,
dar să o spui într-un fel amuzant.
Nu știu,
dar dacă e la fel indiferent de cine o spune,
de ce să nu citești o carte sau să asculți un CD?
Scuze. N-am vrut să mă laud.
Trebuie să mă duc înapoi.
- Micuțule, spune povestea de la început. - Mă cheamă Chibi-T.
Nu-mi pasă, golane.
Am să spun povestea ta într-un fel mai amuzant ca al tău!
Ai cumva fotografii? E mai ușor să-ți imaginezi cu poze.
Am, dar nu vi le arăt.
Ce faci?
Ce s-a întâmplat?
Cum o cheamă?
Megumi-chan.
Era în Shibuya înainte să se ducă în Roppongi?
Poate.
- Are picioare lungi? - De unde știi astea?
Cu ce te ocupi?
Creez haine. Nu ai auzit de Dragon Soda?
Am un magazin în Urahara.
Poftim, asta e ultima. Încearc-o dacă vrei.
- Ești atât de curajos! - Curajos?
Să porți haine cu plasă atât de jalnice în public!
E nevoie de mult curaj...
Și în Urahara?
Aș prefera să mor. Eu nu aș putea.
Nu la asta mă refeream. Urahara are numai buticuri stilate,
deci chestiile astea jalnice,
care pe veci vor fi jalnice,
vor sparge trendul. Asta e important.
De multe ori uit cum sunt chestiile jalnice,
deci îmi voi reaminti când mă voi uita la asta. Nu o voi purta, dar mulțumesc.
Da, hainele tale chiar sunt jalnice, Ryuji.
- Jalnice. - Taci!
Taci!
- Și eu am mai văzut-o înainte. - Serios?
A fost la teatru. M-a lăudat.
A spus că povestea mea nu a fost originală,
dar că poate-i voi părea cuiva interesant.
Ăsta nu e un compliment.
- Te-ai culcat cu ea? - Ia zi?!
Dacă aș fi făcut-o, n-aș fi fost dezamăgit.
Fă-o! Nu face pe indiferentul cu o fată ca asta.
Am s-o fac dacă o mai văd.
- Dar... - O să... o faci tot pe indiferentul.
E din cauză că aveam o prietenă atunci.
Nu da vina pe ea! Ai făcut-o pe indiferentul.
- De ce te obsedează asta? - Ai făcut-o, nu?
- Da, așa e! - Bine.
Trebuie să faci pe indiferentul. E imposibil altfel.
Nu are cum ca o fată cu picioare lungi de la oraș să se îndrăgostească de mine.
Nu s-a mai întâmplat înainte.
La început am crezut că e o capcană. Un cult sau așa ceva.
Sau poate că era transsexual. Mi-a obsedat gândurile.
Așa că am crezut că trebuie să fac prima mișcare.
Altfel, nu ar fi ajuns la nimic.
- Nu. - De ce?
Pentru că, Takeshi...
Nu mă iubești cu adevărat.
Dar o iubeam!
Pe vremea aia,
mă despărțisem de iubita mea și renunțasem la toată colecția porno.
Voiam să mă urc în „mașina Iubirii pleacă din Shinjuku și ajunge în Megumi”.
Ce faci?
Acest „T” nu înseamnă Takeshi, nu?
Te deranjează?
Megumi!
Nu era momentul să fiu calm.
Cum mi-am făcut tatuajul ăsta și-a schimbat numărul de telefon și e-mailul.
Asta e poanta.
Nu mă mai freca!
În sfârșit am înțeles povestea, acum că am auzit-o de la tine.
Îmi imaginam fața soției lui Donta când am auzit povestea.
Tipul ăsta se prinde atât de greu.
Mergem?
A fost interesant.
Asta e ultima noastră ținută jalnică.
Unde te duci? Magazinul e în direcția asta.
Ce faci?
Mergem să o găsim pe femeia asta și să-i radem fața.
- Stai... Asta... - Sunt ofticat maxim!
A fost blândă cu Chibi-T, dar nu a fost cu mine. De ce?
Probabil că e doar o idioată.
Toraji...
nu trebuie să fii drăguț cu ea.
Pentru că pentru mine,
nu e nici nepăsătoare, nici interesantă.
Hei, stai puțin!
Cum rămâne cu rakugo?
Cum rămâne cu asta? Nu fugi.
E periculos!
Ești o pacoste pentru ceilalți!
STRADA HARAJUKU
TATUAJE ADEVĂRATE
El e Toshi,
cel mai bun tatuator din Urahara.
Un măr... nu eu i-am făcut tatuajul fetei.
Vreunui tip?
Am făcut trei, printre care și Takeshi, cred.
Cine sunt ceilalți doi?
Unul e Teruhiko,
luptătorul de kickboxing care uneori e în K-1.
Celălalt era un tip la vârsta a doua...
Ce e?
Hai să jucăm piatră, hârtie, foarfecă. Piatră, hârtie, foarfecă.
Sunt patru.
Sunt atât de beată.
Am întâlnit-o la un cabaret în Roppongi.
Și apoi la un club în Ebisu.
Era beată praf și mă strângea puternic în brațe.
Dacă aș fi fost mai tânăr, aș fi făcut-o atunci și acolo, dar...
Ai vrut să pari calm.
Nu mă culc cu femei înainte de lupte.
Hei, faceți liniște!
Era atât de încrezătoare, că am zis că e fata șefului.
Dar a zis că e admiratoarea mea și a continuat să se uite la mine.
A început să mă atingă și, din cauza testosteronului,
m-am gândit să mă culc cu ea.
Dar ai făcut pe indiferentul?
Da.
Tu ai fost!
Știam că nu ar trebui să mă îndrăgostesc de ea, dar nu m-am putut abține.
M-am îndrăgostit de ea.
Megumi a fost bolnavă în ziua aia și și-a luat liber.
Am vrut să am grijă de ea, trup și suflet,
așa că m-am dus la ea cu toate vasele de soba.
Vai, Ta-chan!
Știi cum să faci tăieței soba.
Desigur, am un restaurant de soba.
Gata! Asta e.
Dacă e să mă căsătoresc, vreau să mă căsătoresc cu cineva ca tine.
M-am prefăcut că sunt calm și am continuat să fac soba,
dar îmi treceau foarte multe prin cap.
Nu am mai putut să mă concentrez la soba din acea clipă.
- Megumi, Megumi... - Încetează!
- De ce nu? - Pentru că nu mă iubești.
Odată ce auzi asta, îți vei face un tatuaj.
Dar apoi, a dispărut.
Am divorțat de soția mea și era serios!
Te rog s-o găsești pe acea Megumi.
Găsește-o!
Se pare că ne-am implicat în ceva obositor.
Cred că ai vrut intenționat să te implici.
Deci, ce facem?
Ce vrei să spui? Eu nu am nicio legătură cu asta.
De ce ai spune asta? Aproape că a ajuns și la tine, frate.
- Frate? - Ești atât de încăpă...
Femeia asta ciudată crede că poate cuceri pe oricine are „T” în nume.
T... Toshi, Takeshi, Teruhiko, Tatsu, Toraji...
- E adevărat. - Ce s-ar întâmpla în rakugo?
În rakugo, erau trei jurăminte.
- Exact! - Nu am spus nimic încă.
Îi luăm pe cei patru tatuați și o pedepsim!
O să fie patru jurăminte!
Hei...
„Eu o să fiu în birou. Hyuga.”
De ce scrie ca un puștan?
Scuze, a apărut ceva. Te sun eu mâine.
Nu pot să cred că i-am spus „frate”.
Deci...
Mi-au spus brusc să imit pe cineva, așa că nu am avut de ales.
Apoi au spus: „Nu știu cine e asta. Dar e atât de greu să lucrezi cu ea!”
Pe cine ai imitat?
Am ajuns! Mi-e atât de foame.
Ce?
E și casa mea, știți? Care e problema?
Bine ai venit! Am să fac ceva de mâncare.
Maestre Donta, pari ocupat.
Doamne... Proprietarul de magazin mă ia la mișto.
Ba nu.
Și îți merge mai bine decât acestui bătrân căruia-i pasă numai de clasici.
Acum faci mișto de el.
- Sayuri-chan, îmi aduci portofelul? - Nu e vorba de bani.
Au trecut doi ani și nu ai nimic de spus?
N-am ce să-i spun unui ucenic pe care l-am dat afară.
- Atunci de ce trimiți oameni la mine? - Oameni?
Ucenicul yakuza care probabil are un penis mare.
Te referi la Kotora. Nu are pic de talent, spre deosebire de tine...
Nu.
Seamănă mult cu Donta.
Scuze, dar sunt ocupat.
Nu am timp să mă gândesc la rakugo.
Ryuji...
Termină! De ce crezi că maestrul e în situața asta?
- Aia era o perucă? - Da. Altfel nu pot să fac asta.
Ryuji...
e din cauza împrumutului.
De fapt, e un recuperator.
- Asta e o tâmpenie. - Tată...
Tata a împrumutat 4 milioane de yeni de la șeful acelui yakuza.
- Oprește-te! - Casa asta a fost pusă ca gaj.
Nici eu nu vreau să fac imitații.
E jenant.
Dar e din cauza ta. A ta și a visului tău imatur.
Dragon Soda, Gorgonzola, sau cum o fi,
a obligat familia ta să facă sacrificii.
De ce nu ai spus nimic?
Nu e vorba de asta...
Am să-i dau înapoi.
Trebuie să dau banii înapoi.
Am să-ți dau înapoi banii ăia murdari repede.
Apoi nu va trebui să te mai văd la TV!
- Tu! - Opriți-vă!
Opriți-vă!
Ryuhei și Ryuji, amândoi.
O faceți pe Sayuri-chan să plângă.
Plânge!
Plecați dacă o să o faceți pe Sayuri-chan să plângă!
Eu am fost? Eu am făcut-o să plângă?
Vorbesc serios! O să mă ridic încet.
Ce ar trebui să fac?
Am să mă ridic așa...
- Ryuji. - Și ai plecat.
Ceea ce înseamnă că nimic nu s-a schimbat.
Mă duc acasă...
Ryuji...
- Are doi ani acum. - Văd.
Era încă în burtica mea la nuntă.
Du-te la unchiul tău.
- Hei, ce faci? - Ia-i.
E în regulă dacă sunt banii altcuiva, nu?
Mulțumesc.
Am creat un tricou nou pe care îl putem...
E puțin cam ciudat dacă le purtați împreună, dar...
Materialul e frumos.
Am ajuns acasă.
Scuze... Pot să mănânc asta?
„Da, sigur.”
De ce rânjești?
Nu rânjeam.
- Ba da. - N-am mai rânjit înainte.
- E vina lui. - A cui?
A tipului ăluia, Ryuji. Cine e ?
N-am mai văzut pe cineva ca el. Mă tot ia prin surprindere.
- Serios? - Da.
E un tip interesant. Și el a făcut rakugo, nu?
Spune lucruri care-l dau de gol.
El...
trebuia să ducă înainte numele Hayashiyate.
Când avea opt ani, lumea spunea
că o să fie mai măreț ca tatăl său.
Donta era mai mare cu zece ani ca el, dar Ryuji era mult mai bun.
- Incredibil! - E talentat.
Memora spectacolele maestrului din prima.
Varianta lui la „Shinagawa Shinju” era chiar mai bună ca a lui Shinchou.
Eu sunt puțin părtinitoare, dar Donbei avea așteptări.
A crezut că o să ducă numele familiei mai departe.
Ryuji a crezut la fel și nu a făcut liceul.
În schimb, a studiat rakugo.
Dacă totul ar fi mers bine, ar fi fost cap de afiș.
De ce a renunțat?
E o lume ciudată.
Aici,
oamenii mai în vârstă ca tine te respectă ca senior,
dar ești izolat de restul societății.
Și dacă ajungi cap de afiș în cinci ani în loc de cei zece normali,
oamenii se plâng și te terorizează.
Așa că a fugit.
Ori a fugit, ori l-am lăsat noi.
Donbei e un maestru strict, dar este un tată blând.
A zis: „Băiatul nu va fi fericit în lumea mică a rakugo-ului clasic.”
Ce?! Stai puțin.
E fiul maestrului?
- Nu ți-am spus până acum? - Nu, nu mi-ai spus. La limită!
A fost o poveste bună, așa că am uitat partea aia.
Cele patru milioane sunt cele pe care vi le-am dat noi.
Și face haine jalnice cu plasă din banii noștri...
- Ryuji, nenorocitule! - Am înțeles. Vin acum.
- E un al cincilea „T”. - Al cincilea?
Al cincilea e la Toshi, tatuatorul. Își face tatuajul acum. Haide!
TATUAJE ADEVĂRATE
A ieșit.
Tipul ăla.
Îl cunoști?
Da, dar numele lui nu începe cu un „T”.
E un Y.
Circulă zvonuri că Yasuo e în Tokyo.
Ce s-a întâmplat? Credeam că l-ai omorât.
Îmi pare rău.
Nu știi ce pot face idioții ca el odată ce o iau razna.
Dacă Yasuo îi face ceva șefului,
o să pierzi mai mult de un deget mic.
Yamazaki, poți să te lași de lumea asta,
dar înainte...
Poți să vorbești normal?
Asumă-ți responsabilitatea, Yamazaki.
Frate, se pregătește să plece.
Du-te înapoi. Nu e cineva cu care te poți înțelege.
Cum adică? Se duce să o vadă pe Megumi.
Sunt cinci jurăminte acum.
- E yakuza. Nu ți-e frică? - Normal că mi-e. Sunt îngrozit.
Dar nu e incitant?
Mereu mă gândesc să spun povești cu situații ca asta.
Dar asta nu e de-ajuns.
Încă nu e amuzant.
Nu vrei să spui cuiva despre asta, Kotora?
- Să-i faci să râdă? - Ba da.
- Vreau să fie amuzant. - Kotora...
- N-ar fi amuzant dacă s-ar termina aici. - Uită-te în spate.
Ce naiba faci?
Taci, idiotule. Nu e treaba ta.
- Ce ai făcut cu celălalt? - A fugit acum două ore.
S-a dat cu capul de pământ și a zis că n-are nicio legătură cu tine.
Bun.
Trimite.
Yamazaki, vrei să fii ucenicul meu?
Dacă faci așa cum spun, te las în viață ca răsplată pentru data trecută.
Spune-o. Spune că vrei să fii salvat.
Spune că vrei să fii ucenicul meu.
Nu te aud.
Vreau să fiu salvat.
- Așa, așa. Mai departe. - Dar m-am săturat de yakuza.
Tu și ceilalți yakuza
vorbiți de răzbunare și mândrie.
Sunteți toți atât de plictisitori...
și niciunul dintre voi nu e marfă.
Ești idiot? Cine a spus că o să fiu yakuza?
Am să fiu împreună cu ea.
O să deschid un magazin sau ceva de genul ăsta în Okinawa.
D-asta i-am luat banii șefului.
De ce nu primesc nimic? La naiba.
- Auzi... - Taci din gură. Nu vorbi cu mine.
- Cum ai zis că te cheamă? - Tanabe. Yasuo Tanabe.
Era numele de familie...
Ce tot vorbești? La naiba, conexiune de rahat.
„Dar, Tanabe,
tu nu mă iubești cu adevărat.”
Nu o să-ți răspundă la mesaj.
Poți să mori aici.
Nu ai părinți...
așa că nimeni nu-ți va simți lipsa după ce mori.
La naiba! Ce-i cu semnalul ăsta de rahat?
La naiba! Ce dracu'?
Semnal, semnal, la naiba!
Ce situație de rahat!
Mulțumim pentru masă!
Maestre...
Ți-o fi foame. Mănâncă cât poți.
Stomacul ei e atâta.
Gata cu prostiile. Hai să mâncăm.
Atunci va trebui să te holbezi la alte personaje.
Vi se pare că sunt o busolă?
Nu-și scufundă tăiețeii...
Mai întâi, te apleci așa,
apoi te uiți la stânga...
Nu, nu. Trebuie să fie mai senzual.
Tigru, tigru, Jirettaiga!
Trei corbi de la Kumano vor muri.
N-am mai rânjit înainte.
Am să fiu direct cu tine.
E prea grea pentru tine.
Bine ai venit. Micul-dejun e gata în curând.
Mamă!
E semnal aici.
Am trei liniuțe.
Nu mă înțelege greșit.
Nu aș fugi niciodată fără tine, frate.
Am fugit mai devreme pentru că m-am speriat foarte tare.
Și dacă nu aș fi făcut-o,
poate am fi murit amândoi.
Pa!
Ryuji...
Știu. Vin să te salvez.
Ce experiență, nu?
E numai vina ta.
Dar a fost distractiv. Chiar a fost distractiv.
Mai încet. Mergi prea repede. Mă dor picioarele.
Ești băiețelul lui mămica, Kotora?
Ce?
Scuze,
dar am auzit cum o strigai pe mama ta.
- Scuze pentru asta. - De ce-ți ceri scuze?
Am strigat-o...
pe mama ta.
Ce?
Eu nu am părinți.
Yasuo a zis că nimeni nu-mi va simți lipsa când voi muri.
Mă enervează asta, dar are dreptate.
D-aia am strigat „mamă”.
Dacă tot ar fi fost să mor...
În fine, începusem să adorm
și am avut un vis cu părinții tăi.
Mâncam ceva cu ei.
Apoi, brusc, mi-era frică de moarte.
Scuze. E mama ta.
Dar nu aș fi putut să strig „mama ta”.
Așa că am zis că „mamă” e mai bine.
De ce râzi?
De ce pleci fără mine?
- Ce ar trebui să facem în continuare? - Eu nu mă mai implic cu tine.
Ce? Tocmai ți-am salvat viața!
- Dar suntem rătăciți, nu salvați. - Asta e o poantă plictisitoare.
Nu te înțeleg.
Ai o familie frumoasă, cum vezi la televizor.
De ce ești aici, murind alături de cineva ca mine?
Nu trebuie să înțelegi. Nici eu nu prea te înțeleg, Toraji.
- De ce? Sunt atât de simplu. - Nu prea.
Ce?
Hai să mergem mai încet.
E cald aici!
Bine ați venit.
- Împrumută-mi niște bani. - Nu!
- O să mă omori? - Încă n-am ajuns la poantă.
Poantă asta, poantă aia, ești ca...
Ăăă...
Otsu Masato!
Îmi dau seama ce vrei să spui imediat ce zici „ăăă”.
Rahat! Încă învăț.
Hei!
- Poanta noastră e la televizor! - Ce?
În livezile de meri, chiar și iarna,
se continuă toaletarea crengilor copacilor.
Astăzi vremea din Aomori este...
Aomori?
KOTORA GOMAI KISHOU
Ce? Cinci jurăminte? Sunt două în plus față de obicei!
Taci din gură și ascultă.
Vai, a apărut un individ înfricoșător.
Ați putea crede că individul nu se află de partea dreaptă a legii,
dar vă înșelați, chiar sunt dreptaci.
Probabil ați văzut titlul și v-ați zis:
„Ce e cu cele două jurăminte în plus?” Tu, de colo!
Începi să te prinzi.
Se spune că trei corbi mor la Kumano când scrii un jurământ fals,
dar protagonista din această poveste a scris cinci.
Asta înseamnă un masacru.
„Ryu!
Tu, Ryu!”
Ce e?
- Chiar mergem s-o vedem pe Megumi? - Da, urcați.
Și pe tine te-a păcălit, nu?
Pe voi toți.
Ce neajutorați.
Cine e bătrânul ăsta?
Vezi-ți de lungul nasului, puștiule. Megumi e a mea, ai priceput?
- Asta va lămuri plimbarea asta. - Gata, să-i dăm drumu'.
- Mai e unul. - Scuze.
Urcă.
- Îl luăm și pe ăsta? - Da.
- Vrea și el s-o vadă. - Dacă nu e cuminte, aruncați-l.
- Sună bine. - Urcă la bord.
E distractiv să împărțim mașina. Deci, încotro ne îndreptăm?
Spre Aomori.
Pe bune?!
Nu se poate! De ce?
Eu sunt cel care vrea să știe de ce.
De ce ai dispărut?
Takeshi, ai venit să mă vezi?
- De ce ești aici? - Sunt atât de fericită!
Dar tu ieși cu tatuatorul.
Tatuatorul?
Toshi?
El e clientul meu.
Cum aș putea ieși cu cineva care e tatuat peste tot, ca un șarpe?
Tocmai te-a făcut șarpe.
Bună, sunt omul șarpe.
- Ce? - Am auzit că te vezi cu unul din yakuza.
Te referi la Tanabe?
Și el e tot un client.
Arată ca o vedetă porno proastă și plină de mușchi.
Dacă eu sunt o vedetă porno musculoasă, atunci ce e cu tipul ăla?
Scuze, dar eu sunt plin de mușchi!
Teruhiko!
Cu toții...
ați venit să mă vedeți!
- Sunt atât de emoționată! - Ăștia suntem toți?
Da.
Megumi, trebuie să fie o glumă.
Ta-chan!
Și e și interpretul de rakugo.
Scuză-mă. Tu cine ești?
Ryuji! Ryuji de la Dragon Soda!
Vor să vorbească cu tine. Ai timp să vorbești?
Nu avem nevoie de timp. Vino înapoi la Tokyo cu mine.
Ce se întâmplă?
Cine naiba ești tu?
Eu sunt soțul lui Megumi.
Se pare că avea un soț de vreo doi metri înălțime.
Nu dădea bine dacă plecau.
Așa că Ryu, cel mai priceput la cuvinte, s-a hotărât să medieze.
Deci, asta e povestea. O cunoșteau pe Megumi de la Tokyo,
iar noi i-am însoțit până aici.
Arătați-i.
- E adevărat? - Da.
Nu înțeleg.
Explică-mi.
Toți sunt iubiții mei.
- Dialectul ăla... Nu ești din Tokyo? - Nu.
Îmi pare rău.
Nu știu cum ar trebui să-mi cer scuze.
Noi suntem mai nervoși pe tine, de fapt.
Fir-ar să fie.
De ce ai un soț jalnic?
Noi ne-am căsătorit acum cinci ani printr-o pețitoare.
Ne lipsesc soțiile aici, la țară.
Bunica mea a zis că am fost norocos că am putut să mă recăsătoresc.
Bunica?
Da, a murit la avansata vârstă de 92 de ani, datorită îngrijirii lui Megumi.
Gata, haide.
Hei! Nu știu cine ești sau de unde ești,
dar ești tare frumoasă.
Ce vorbești? E soția mea.
Arăți ca o păpușă.
De ce ești atât de frumoasă?
Cred că avea boala Alzheimer.
De când a murit bunica mea,
Megumi a devenit cam instabilă.
E ca și cum ar fi evadat.
- A fugat pur și simplu. - Vrei să spui că a fugit.
După ce se recoltează merele în octombrie,
nu mai e nimic de făcut aici.
La început, am lucrat cu jumătate de normă în Roppongi,
fie ca să mă regăsesc,
fie ca să umplu un fel de gol.
Toți bărbații au fost atât de drăguți cu mine,
spre deosebire de cei de aici.
Nimeni nu mi-a spus că sunt frumoasă sau drăguță
după ce a murit ea.
E atât de frig aici
că oamenii nu spun altceva în afară de ce e necesar.
Dar în Tokyo, bărbații veneau să mă viziteze în fiecare zi
și mă făceau să mă simt dorită. Asta mă făcea să mă simt bine.
E o extensie a serviciului ei de îngrijire a bătrânilor.
Nu vă uitați la mine.
Dar după ceva timp în Tokyo, începe să-ți fie dor de provincie.
Așa că mă întorceam,
dar nu mai aveam nimic de făcut după ce se recoltau merele,
așa că mă duceam iar la Tokyo și apoi iar acasă.
Era la fel în fiecare an.
Așa că, anul trecut, și-a făcut în sfârșit „tatsuajul” ăla.
Tatuajul.
Nu mă mai duc la Tokyo.
De aceea mi-am tatuat mărul și „T”-ul.
Însemna că „sunt pe veci a lui Tamotsu”.
Mi-ar fi plăcut să fi spus ceva la acea vreme,
dar e atât de frig aici.
- Nu mi-a trecut nimic prin cap. - Nu are nicio legătură cu vremea!
„El chiar nu spune nimic, așa că m-am enervat și am zis...
Spune ceva! Idiot bun la nimic.”
Am făcut ceea ce a fost cel mai bine pentru noi...
Am divorțat anul trecut în octombrie
și am trimis-o pe Megumi înapoi la Tokyo.
Dar s-a întors săptămâna trecută, dintr-un anume motiv.
- De ce? - M-am gândit la lucruri.
Eu distrându-mă la Tokyo sau eu lucrând în Aomori.
Mă întrebam care e adevărata eu.
Oamenii din Tokyo îți spun că ești drăguță chiar și când nu vorbesc serios.
Tamo-chan nu-mi spune că sunt drăguță, chiar dacă se gândește la asta.
Poate că situațiile nu sunt atât de diferite.
Îmi pare rău.
Singura persoană căreia i-a păsat cu adevărat de mine
a fost probabil... bunica lui.
Sau poate,
ea era ceea ce aveam nevoie.
Bine.
Eu înțeleg asta, dar nu știu dacă ei înțeleg.
Aveți vreunul ceva de spus?
Niciunul?
- Eu sunt rușinat, acum, că am auzit asta. - Am înțeles, Megumi!
Și eu mă gândesc la asta când mă duc în provincie.
Nici tu nu ești din Edo?
Am locuit în prefectura Gifu până la 24 de ani! Un adevărat om din Gifu!
Hai să mergem, Ryuji.
Nu ai nicio șansă împotriva unei bunici moarte.
Cred că glumiți!
E atât de mic!
Dacă aveți de gând să renunțați după o poveste ca asta,
atunci nu vă tatuați!
Ryuji, idiotule! Tu nu ești un T.
Mi-am făcut unul ca să mă alătur poveștii.
Ești un adevărat idiot.
Târfă ciudată!
„Nu-mi pasă de căutarea ta introspectivă.
De ce i-ai pus să-și facă tatuaje?”
Nu eu i-am pus.
Pe bune?
Am crezut că asta vrea ea.
Îl poți scoate mai târziu.
Eu am avut dintodeauna tatuaje.
Ei bine, eu am avut motive după.
Dar faptul că le-am văzut m-a făcut fericită.
A fost dovada șederii mele în Tokyo.
Chiar dacă sunt aici și dau la zăpadă,
faptul că știam că oamenii se gândesc la mine în Tokyo mă făcea fericită,
indiferent de motive.
Normal!
Normal că mă gândesc la tine.
Tatuajele...
sunt pentru totdeauna.
„Îți scrijelești trupul pe care ți l-au dat părinții.
Dacă ești o adevărată profesionistă, atunci convinge-i prin vorbe.
Nu lăsa dovezi ale minciunilor tale.
Nu știi zicala?
«Când scrii un jurământ fals,
mor trei corbi la Kumano!»”
Pe bune?
E adevărat, nu?
Da.
E posibil să fi făcut pe mai mulți să-și facă tatuaje.
De ce?
Sunt foarte mulți corbi pe aici
și ne strică cultura de meri.
Dacă vor dispărea...
„Am să pot dormi mai bine dimineața.”
Bravo!
Pentru un amator, te-ai descurcat bine!
Poftim pastele napoletane!
Mulțumesc.
Nu prea poate fi numită o clasică,
dar te-ai descurcat bine în comparație cu prima dată.
Nu a mai fost un stagiar care să emoționeze publicul așa
în ultimii patru sau cinci ani.
- Serios? - Da, deci...
Ce?
Poftim banii de lecție. 100 000 de yeni.
- Mulțumesc. - Ryuji îți transmite salutări.
Fiul meu?
Nu zău?
Mulțumesc!
- Ce se întâmplă? - Banii pe luna asta.
Da, așa e.
- Ceva nu pare în regulă. - Da, de acord.
A întârziat atât de mult.
Aici este faimoasa Poartă Kaminarimon.
Ia uite ce picioare!
În dreapta este zeul vântului.
În stânga este zeul tunetului.
Ce faci? Eu plec.
- Unde te duci azi? - La barurile din Shinagawa.
- E „Shinagawa Shinju”. - Ce?
- Asta învăț acum. Vrei să o auzi? - Nu, mersi.
„Prima oprire de pe autostrada Tokaido este Shinagawa.”
Și... „O curtezană pe nume...”
Cum o chema?
Habar n-am.
Se poate scoate ăsta? Se poate, nu?
- Toshi. - Păi...
Toshi, așteaptă!
La naiba, nu e niciun supraviețuitor al unei sinucideri la dublu?
- Normal că nu! - Nu înțeleg.
Să te sinucizi la dublu pentru că nu poți cumpăra haine?
- Pentru că pentru ele... - Curtezanele? A văzut cineva vreuna?
Șefule... ce e asta?
Ultima de pe anul ăsta.
Tigrul și Dragonul Urahara!
- Țipător. - Ce?
Subtitrarea: ANDREI NEAGU