FASCINAȚIE
KOSHIN
Chestiile alea numite haine retro,
eu nu le înțeleg.
De ce trebuie să plătesc ca să cumpăr haine purtate de alții?
Blugi jegoși care costă câteva mii de yeni.
Pur și simplu, nu înțeleg.
Ghici cine e?
Megumi-chan?
Nu! Am greșit persoana!
Hopa!
Încă un lucru pe care nu-l înțeleg.
Clătitele.
Cum mănânci chestia aia dulce în timp ce mergi?
E atât de bună!
Să mergem unde vrei tu, Ryuji.
Încotro?
De ce stai așa aplecată?
Pentru că...
Îmi pare rău că sunt scund.
Și mie! Îmi pare rău că sunt înaltă! Hopa!
Și nu înțeleg în niciun chip...
cafenelele manga.
Ce e distractiv în a citi manga când ești cu altcineva?
Nu înțeleg.
„Sunt Gu-gu-ganmo.”
Ești mai amuzant decât Ganmo.
Ce s-a întâmplat?
„Te rog să trăiești mai mult ca mine, fie și măcar cu o zi.”
Nu mă pot concentra, ești prea amuzant.
De ce?
Dar ce nu înțeleg cu adevărat este popularitatea recentă a rakugo.
Un interpret chipeș primește toată atenția.
Devine prea plin de el. Vine sfârșitul lumii!
E atât de sexi!
Ce naiba? Cine sunteți voi?
- Kotora, putem să-ți facem poze? - Bine, sigur.
Zâmbește!
- Hei, Don! - Dă-te, Donta!
- Nu te prosti! - Nu te vrem pe tine!
Kotora! Tigru, tigru...
- Jirettaiga! - Nu tu!
Nu tu! Nu tu! Rio de Janeiro!
Chiar nu înțeleg.
Dar nu știți nici cine sunt eu, nu?
Așteptați 15 secunde.
Bine, Tigru și Dragon!
ASOCIAȚIA DE RAKUGO
Iertați-mă că am întârziat!
Ai întârziat 15 secunde!
E în regulă. Așază-te aici. Ai întârziat.
Cum e? Ai făcut-o cu ea? Eu pot să te învâț.
Știi cum să faci un copil?
Ei bine, să începem.
Discursul președintelui. Să terminăm repede cu el.
Trendul recent mă îngrijorează.
În dorința noastră de a educa tânăra generație,
am eșuat în a-i respecta îndeajuns pe cei bătrâni.
Asta va duce la deteriorarea culturii rakugo.
„Deteriorare.”
Deteriorare, mișcare. Cum sună?
Veteranii trebuie să transmită forma clasică tinerilor...
„Să transmită.” Transmită, vomită, copită.
...și să fie exemple.
Exemple, exemplar, penar. Cum sună asta?
Continuați. O să joc Space Invaders.
Hayashiyate, care e părerea ta?
A mea? Păi, ce să zic? Cred că e așa cum ați spus dv.
- Bănuiesc că nu ascultai. - Scuze.
Kotora este elevul tău de mai puțin de un an, nu?
- Da, este corect. - Cum a fost promovat înaintea seniorilor?
Păi... e amuzant. Publicul râde mult la el.
E amuzant?
Oameni buni, rakugo-ul lui e amuzant?
- Lăsând tehnica deoparte, e original. - Nu te-am întrebat pe tine!
Dă ăla mai încet!
Rakugo e cultură. Este divertisment tradițional.
Nu vă lăsați influențați de capricii
și munciți din greu pentru a transmite cultura.
Asta e tot.
- De ce râdeți? - Bine ai venit.
- Povestea lui Ryuji e foarte amuzantă. - Ce este?
A spus că a văzut iar Death Kiyoshi.
Death Kiyoshi?
Exact! Death Kiyoshi din Death Romantic.
Scuze, pot să vă verific punga?
Așteptați.
Nu pot să ignor asta.
E a doua oară!
Chem poliția!
Ce? Nu te aud!
Nu l-am putut găsi nicăieri.
Dacă obțin și volumul cinci, am setul complet.
- Ăsta nu e Death Hitoshi? - E Kiyoshi!
De ce colecționează manga?
Trebuie să mă întorc la magazin.
Și, ce te aduce pe aici azi?
Păi...
- Mă preocupă ceva. - Te preocupă ceva?
Îl știi pe Yanagitei Koshin?
Directorul Asociației Artiștilor.
Am auzit de el.
Le spune tuturor că rakugo-ul meu e toxic.
Ce părere ai?
Ce părere am?
Păi, Yanagitei e conservator.
Iar eu sunt reformist. Așa că nu-mi place de el.
Joacă numai în chestii siropoase în ultima vreme.
Și plânge și în fața publicului. Îmi dă fiori.
„Îl am de la tati!”
„De la tatăl tău?”
Eu cred că tehnica lui rakugo e grozavă.
Dar nu vreau ca el să-mi spună cum să interpretez.
Așa este!
- Apropo, mă gândeam... - La ce?
Păi, l-aș lăsa pe expertul nostru să vorbească cât mănânc. Te rog!
Kotora al vostru, eu și încă o persoană.
Noi trei vom face „rakugo vizual”.
- Rakugo vizual? - Vom umple teatrul cu oameni tineri.
O să-l facem pe Yanagitei să cedeze.
Echipa va fi numită după Awashima,
Tora și Ryu...
Băieții Care Intră În Belele!
Nu e bun?
Numele echipelor n-au nicio legătură cu numele lor!
- Elevul meu e bun! - O întrebare.
Prin Ryu, te referi la fiul meu, Ryuhei?
- Da. - „Scoateți-mă în oraș!”
Ce se întâmplă?
Astăzi suntem la Matsudo, Matsudonald!
Nu e bun de nimic. Comedia lui e slabă. Pe lângă asta, nu arată bine.
- Atunci, îl vrei pe Kotatsu al meu? - Da, da.
Să-l rugăm pe Shinoyama Kishin să ne fotografieze la poarta Kaminarimon!
Bună idee.
- Hai să apărem la TV! Să facem emisiuni! - Frumos!
Tsunku să ne producă CD-urile!
- Nu, nici vorbă. - De ce nu?
Deja l-am dat afară.
Dar ești tatăl lui. Dacă îl implori...
Cine îl va implora pe golanul ăla? Nici vorbă!
- O să mă prefac că n-am auzit asta. - Capul plecat...
- Maestre! - N-am auzit nimic! Nu e de glumă!
Adică poți să reciți rakugo numai dacă e după o poveste adevărată?
Desigur! Nu pot să inventez o poveste!
Dar rakugo e, în principiu, cam inventat.
- Este? - Desigur?
Lucrurile amuzante nu se întâmplă atât de des.
Povestea despre Death Kiyoshi pe care am spus-o?
A fost o minciună.
- La naiba, m-ai păcălit. - E prea mare coincidența!
- Ești un mincinos? - Cel amuzant câștigă.
Știi rakugo „Kubi Jochin”?
Nu-l știu.
Un bețiv se duce după o prostituată, iar un samurai îi taie capul.
Dar samuraiul era atât de îndemânatic,
încât omul nu-și dă seama că are capul tăiat.
În timp ce bețivul vorbește, capul începe să i se miște...
Și, ținându-și capul precum un felinar, începe să alerge prin mulțime țipând...
E imposibil! Morții nu merg.
Să faci oamenii să creadă o poveste imposibilă e amuzant!
„Senki no Mushi” are ca protagonist un vierme!
- „Rinki no Hinotama” e cu un șoarece... - Stai puțin.
Le știi pe toate?
- Da. - Minunat!
Nu că l-ar ajuta cu ceva acum.
Învață-mă. Pe toate.
Nu azi. Nici mâine. Niciodată.
Ies la întâlniri în fiecare zi, dar doar se sărută. Ce scârbos.
O clipă!
- Stai s-o pedepsesc înainte. - Dă-mi drumul!
- Tora-chan! - Dă-mi drumul!
Îmi pare rău, Risa!
- E obositor? - Nu-mi displace. De fapt, îmi place.
Mă distrez când sunt cu el.
Dar e atât de amuzant, că e obositor.
Nu înțeleg. Nu e mai bine decât să te plictisești?
Ba da. Și e pe jumătate vina mea.
Nu m-am mai îndrăgostit de un tip cu simțul umorului.
Megumi-chan!
Nu ar fi trebuit să spun asta.
Pare să vrea să reacționez la orice spune.
Atunci când nu râd...
Ce? Nu a fost amuzant?
Nu, a fost amuzant.
Atunci...
Ce zici de asta?
Ce zici de povestea cu colegul meu chinez care a căzut în veceu?
E amuzantă.
De ce acum?
Ce zici de asta, atunci?
Prietenul meu și-a făcut un permanent și mi-a spus să nu le zic profesorilor.
E amuzant!
De ce acum?
De fiecare dată când râd, încearcă să mă sărute.
Nu la asta m-am referit când am spus de chestii amuzante.
Dacă-i place să facă oamenii să râdă, ar trebui să se facă comediant.
Și eu am zis asta.
Ai dreptate. Dacă e atât de obsedat de comedie și de rakugo,
ar trebui să aibă un public. Cândva a fost povestitor.
Buticul o să dea faliment, oricum.
Ce spuneai?
Cât de mult ai auzit?
Să mergem.
Ryuji.
Nu vreau! Niciun rakugo! Chiar și peste trei vieți!
E atât de delicios!
Donkichi... De ce mănânci aici?
Așa e! De ce nu mănânci cu drăguța ta simpatică?
Am uitat. Ce să fac? Am mâncat deja!
Care-i problema ta? Prostovane!
Mai poți mânca desert.
Ce este, Kotora? Nu mănânci deloc.
Când e tăcut, pare inteligent.
- Maestre... - Da?
L-am întâlnit pe Ryuji azi.
- Kotora... - E în regulă.
Donkichi, du-te. Grăbește-te.
- Și? - Mi-a spus multe despre rakugo.
Povești despre viermi, șobolani și pe cea cu capul tăiat.
Și m-am gândit că chiar ar trebui să facă rakugo.
Toată lumea vorbește despre el azi.
Pare atât de fericit când vorbește despre rakugo.
Cred că-ți seamănă în privința asta.
Așa tată, așa fiu.
Și chiar vreau să-l văd interpretând.
Voi, restul, ce părere aveți? Vreți să se întoarcă Kotatsu?
Lăsându-i deoparte personalitatea,
era cel mai bun dintre cei tineri.
- Eu nu l-am văzut jucând. - A fost înainte de vremea lui Unadon.
E Udon.
E foarte bun. Aduce mulți oameni.
Unii au spus că „Shinagawa Shinju” a lui
a fost mai bună ca a maestrului. Oamenii îl adorau.
E o exagerare.
A fost numit geniu în adolescență, dar acum are 24 de ani.
Și nu a mai jucat de multă vreme.
Dacă încearcă din nou și nu reușește, până la urmă va fi rănit.
- Și, oricum, trebuie să vrea și el. - Vrea.
Vrea să facă rakugo. Doar că încă nu și-a dat seama.
Donta, tu ce părere ai?
Din punct de vedere fizic, nu e destul loc în casă.
- Atunci putem închiria un apartament. - Și cum rămâne cu casa noastră mare?
- Nu ne vom muta departe. - Nu vreau!
Am să plec eu!
Oricum, nu sunt din familie. Nu mă deranjează.
- Maestre, nu-l poți primi înapoi? - Nu ești familie, oricum?
Ce naiba? Nu mai spune așa ceva.
Cine naiba dă unuia care nu e din familie mâncare așa bună?
Mai ales când persoana e un recuperator înfricoșător.
În momentul în care ai pus piciorul în casa asta, ai devenit familie!
Deci nu mai spune așa ceva...
Maestre...
Sau o vei face pe Sayuri să plângă. Încă nu plânge, dar o va face în curând.
Ia uite. Plânge în hohote!
Ai auzit?
Ai făcut-o să plângă, Kotora. Cere-ți scuze.
- Mamă, îmi pare rău. - E în regulă.
- Îmi pare atât de rău. - Ajunge cu Kotatsu pe ziua de azi.
Nu mai plânge, Sayuri-chan. Suntem la cină.
Să o luăm de la început.
Mulțumim pentru cină! Mâncați!
Îți plac crochetele cu cartofi dulci! Servește-te, Kotora.
- Îți place cina, Unadon? - Udon, domnule.
Îți place? Bun!
- E un gândac urât! - Nu e un gândac urât.
E modelul Levi's S501 XX din Al Doilea Război Mondial.
- Blugi? - Da, blugi.
Ghici cât costă o pereche.
- Cam 50 000 de yeni? - 680 000 de yeni.
- Glumești! - Nu!
Eticheta e diferită de replici. Modelul 1944. Sunt doar câțiva în Japonia.
- Ți-i dorești? - Sigur că da.
Să știi că nu sunt colecționar.
Vreau să-mi adaug desenele pe acest model retro,
cum ar fi să imprim rânduri cu dragoni Urahara pe ambele picioare.
Valoarea nu va scădea. Va crește!
Se vor vinde cu un milion sau două! Vreau să fiu un tip care poate face asta.
Dacă pot face asta, pot renunța la slujba asta.
Nu pot renunța până nu fac asta.
Să nu mai spui nimănui. Ăsta e un secret între tine și mine.
Cred că oricum n-ai spune nimănui. E o tâmpenie.
Ba nu.
E interesant. Mă face fericită.
E genul de poveste pe care vreau s-o aud.
Dar nu a fost deloc amuzantă.
E în regulă.
Toată lumea știe că ești amuzant, Ryuji.
Dar numai o iubită ar ști lucruri precum partea ta serioasă,
pasiunile tale și visurile tale.
- O iubită? - Eu sunt iubita ta.
Putem trece la următorul nivel?
Da!
Megumi-chan!
Ne-am întors!
Ryuji, ai făcut curățenie. Ce drăguț din partea ta!
Dumnezeule!
A băut trei sticle de vin Shaoxing de unul singur!
Sunt beat mangă!
Scuze de deranj.
- E un prezervativ în sertar. - Tacă-ți fleanca!
- Te așteptam! - Don-chan!
Vă mulțumesc că ați venit.
Pe vremea când Tokyo se numea Edo,
exista o afacere numită douguya.
- E „Douguya”. - Nu, e „Neko no Sara”.
Mamă...
Am venit și eu astăzi.
Un douguya cumpără antichități bune la prețuri mici
și apoi le revinde la prețuri mult mai mari.
„Tinere stăpân, trăim în pace acum. Nu mai este război.
Totuși, nu ar trebui să folosești un coif întors pe post de vază.
Îmi pare rău pentru flori!
Se întâmplă să am o vază scumpă în posesia mea.
Îți dau vaza pentru coiful ăla.”
Așa că primește un coif antic pentru o vază ieftină.
Dar, mai târziu, s-a dovedit că vaza era o Myochin originală!
Ce poveste curioasă!
N-ai ce face!
Într-o ceainărie de pe un deal, erau câteva pisici.
„Bătrâne, ai o pisică? Ai trei!”
„Așa este. Doi motani și o pisică.”
„Ce drăguț! Pis-pis, vino încoace.”
„Miau, miau.”
„Să nu cumva să atingi pisicile alea, domnule.”
S-ar putea să te zgârie.
E în regulă. Îmi plac pisicile.
Ia uite! Îl umpli de păr.
Nu-ți face griji.
Vasul ăla nu e Umebachi al lui Ekourai?
Incredibil.
„Pot să cer 300 de ryo și tot se va vinde ca pâinea caldă.
Și, totuși, el le dă de mâncare pisicilor din el!
Habar nu are cât valorează. Bun!”
Asta e foarte adorabilă.
Miau.
Ce drăguț! Și e prietenoasă!
Pisicile știu când le iubești cu adevărat.
Iubesc pisicile. Chiar le iubesc.
Bătrâne, te rog... Nu-mi dai mie pisica asta?
Nu pe gratis, desigur.
Ce zici de trei ryo?
Pentru toată mâncarea pe care a mâncat-o.
Trei ryo pentru o pisică jegoasă?
Chestia e că eu nu am copii.
Soția mea și cu mine ne-am luat o pisică ca să mai însuflețim atmosfera,
dar a fugit acum câteva zile.
Soția mea e deprimată de atunci.
Dacă o iau pe asta acasă, cred că soția mea va fi foarte fericită.
În acest caz, am să iau banii.
O să am mare grijă de ea.
Apropo, bătrâne, mereu ai hrănit pisica din vasul ăsta?
Exact.
Se spune că pisicile nu mănâncă dacă li se schimbă vasul.
- Așa că lasă-mă să iau vasul. - Mai am unul.
- Uite-l aici. - Nu, nu acela.
Îți place mai mult ăsta, nu, pisicuțo?
Miau.
Mănâncă fericită și din ăsta. Poftim.
E doar un vas murdar. De ce nu mi-l dai?
Ți-am dat trei ryo!
„Un vas murdar?
Vasul ăsta e Umebachi al lui Ekourai.
Poate nu ți-e cunoscut,
dar vasul ăsta valorează 200, poate chiar 300 de ryo.”
„Ce?! Habar n-am avut! Habar n-am avut!
Dacă vasul ăsta valorează atât de mult,
de ce lași pisica asta jegoasă să mănânce din el?”
„Păi, e amuzant.
Când hrănesc pisicile din el, câteodată o pisică se vinde
cu trei ryo.”
Ești cel mai tare!
Don-chan!
Incredibil.
Chiar e incredibil.
A fost amuzant.
Dintre toate spectacolele lui Don-chan, „Neko no Sara” e preferatul meu.
E scurt, dar e o minunată poveste despre natura umană.
Pe bune.
Dar e în regulă să bei la ora asta?
Mai trebuie să mă distrez și eu câteodată. Iar Don-chan are o ședință la Asociație.
Dacă stăm și așteptăm elevii, nu va apărea nimeni bun.
- Așa că-i vom găsi noi. - Cum?
Nu mă întreba ce vreau să spun. El va vorbi.
El va vorbi ca un nebun, iar eu voi citi ziarele de scandal.
Scuze, trebuie să citesc asta.
Apelăm la persoanele interesate de comedie, nu doar de rakugo.
Dintre ele, le vom recruta pe cele cu potențial.
Caravana de Recrutare a Comedianților Amatori!
S-a bâlbâit, dar are forță!
Desigur, nu vom folosi numele Asociației.
- Nu vrem niște obsedați de rakugo. - Așa este!
- Ca el. - Eu sunt un maniac, nu un obsedat!
Ce se petrece? Pare amuzant.
- E interesant. Dar ce va spune Yanagitei? - Nu-ți face griji.
El va fi juratul-șef. L-am întrebat și a acceptat.
Koshin are o slăbiciune pentru titluri ca „director” și „președinte”.
Am vrea să te rugăm pe tine, Hayashiyate, să fii jurat și tu.
Don-chan!
- Bine, dar o să găsim oameni amuzanți? - Nu-ți face griji.
Apropo de „Neko no Sara”, am o amintire neplăcută.
O amintire neplăcută? Ce este?
E de pe vremea când Kotatsu trebuia să devină cap de afiș.
Urmă să aibă primul lui spectacol singur.
Așa că s-a dus la Koshin să învețe o poveste.
De ce nu a învățat de la maestru?
Don-chan a vrut ca el să spună „Ko Wakare”.
Nu știi? „Ko Wa Kasugai”?
„Ko Wakare” e specialitatea lui Koshin.
- Și? - Păi, Koshin...
Este conservator și e rivalul lui Don-chan.
A fost împotriva ideii ca fiul lui de 20 de ani
să fie promovat cap de afiș înaintea celor 30 de elevi cu cariere mai lungi.
Pe vremuri, exista o afacere care se numea douguya...
O clipă, domnule.
- Am venit să învăț „Ko Wakare”. - Știu.
O douguya...
Koshin nu i-a spus decât „Neko no Sara” și nu l-a învățat niciodată „Ko Wakare”.
La naiba, asta e hărțuire.
Cred că Koshin a vrut să-l facă de râs pe scenă.
Dar Kotatsu avea mândria lui, așa că nu i-a putut spune lui Don-chan.
- Maestre... - Kotatsu, ce faci?
Cum e „Ko Wakare”? E grea?
Este.
- Dar mi se pare că merită osteneala. - Asta e atitudinea potrivită.
Yanagitei a câștigat Marele Premiu al Artiștilor cu ea.
Urmează să fii cap de afiș,
așa că uită de stiluri și facțiuni, și învață cât mai mult de la cel mai bun.
Da, domnule. Mulțumesc.
- Nu putea pur și simplu să fie sincer. - Era atât de politicos?
Era o vreme când Don-chan și Koshin
erau amândoi în funcția de președinte al Asociației.
Kotatsu încerca să nu provoace scandal între cele două persoane.
Dar, până la urmă, s-a aflat totul.
„Se spune că pisicile nu mănâncă dacă li se schimbă vasul,
așa că lasă-mă să iau și vasul.”
Kotatsu, când ai spectacolul?
Mâine.
Înțeleg.
E o zicală veche care spune că un copil e ca o clemă...
Nici măcar un geniu nu poate recita o poveste învățată doar cu o zi înainte.
A încercat din răsputeri să o memoreze și a început spectacolul.
Doamne, Don-chan.
Ce e în neregulă cu el?
Kotatsu. Poți s-o faci.
Poți s-o faci.
Acum, că mă gândesc mai bine, a fost ultimul lui spectacol.
Dacă mai joacă așa ca atunci,
nu doar eu, profesorul lui, ci și familia va fi făcută de rușine.
Hayashiyate nu trebuia să-l pună pe fiul lui să studieze cu altcineva.
Punându-l pe rivalul său să-l învețe pe fiul lui, m-a forțat să-l promovez.
Ce glumă! Pur și simplu, văd prin el.
Pe bune, așa tată, așa fiu.
Stai, Kotatsu!
Cine vrea să învețe rakugo idioate și plictisitoare de la tine?
Ce?
Nu e vorba că maestrul nu poate să spună povești siropoase.
El alege să nu facă asta! Și știi de ce?
Pentru că snobi aroganți ca tine cred că poveștile care provoacă lacrimi
sunt mai de clasă decât cele care provoacă râsete! Idiotule!
„Neko no Sara” a ta nu poate face oamenii să râdă!
Oprește-te, Ryuji! Cere-i scuze maestrului!
Maestre Koshin. Îmi pare foarte rău.
Îmi pare îngrozitor de rău.
Deci așa a fost dat afară.
Din cauza acelui incident, Don-chan a refuzat nominalizarea.
Dar cred că a fost spre bine,
pentru că, după ce a devenit președinte, rakugo-ul lui Koshin a ajuns plictisitor.
- Doamnă... - Rakugo nu e cultură înaltă!
E distracție pentru cei de rând!
- Scumpo? Despre ce vorbești? - Don-chan!
- Ia loc și bea cu noi! - Maestre?
- De ce beți voi doi? - Hai să bem!
Mă călcați pe picior.
Scuze, scuze!
- Mergem acasă. - Mergem?
Ești gelos la vârsta ta, Don-chan?
- Nu! Maestre, nu e ceea ce crezi! - Nu e? Atunci, ce e?
Hoțule de pisici!
„Hoț de pisici”?
Uite! E numai vina ta.
- Ginjiro vrea să intre. - Ce?
Asta nu e totul. Vrea să-i scriu un rakugo.
- Și ce? Obișnuiai să faci rakugo! - Sunt yakuza acum!
De ce trebuie să scriu un rakugo pentru fiul meu?
Înțeleg. Am să scriu eu una pentru el.
Nu tu! Tu nu ești amuzant.
Sunt de acord, Yamazaki.
Nu am râs niciodată când am vorbit cu tine.
M-a făcut să râd de patru sau cinci ori, inclusiv plezanteriile.
Nu vreau să-l văd pe scumpul meu fiu eșuând.
Maestre!
Am zis-o invers!
Șefule!
Nu mai sunt bărbatul care eram.
Nici vorbă. Cum ai zis „maestre”, ai eșuat să mă convingi.
- Am să o inventez eu. Lăsați-mă în pace! - Nu! Hei!
Rahat!
Deci, noi doi vom face un manzai.
Am auzit că sunteți juratul-șef, nu? Lăsați-ne să participăm.
- Nu ești un amator. - Dar nici nu pot trăi doar din rakugo.
Și asta e ceva cu care să te mândrești?
Ești elevul lui Hayashiyate, deci ești un profesionist.
Dar priceperea ta e de amator.
Frige!
Bine! Nu vom intra!
Frate.
Frate!
Așteaptă! Frate!
La ce te uiți?
- Nu sunt din Al Doilea Război Mondial? - Ăia sunt, nu?
E un model retro!
De ce e doar 5000 de yeni? Trebuie să-i scriu lui Ryu-chan!
- Ce se întâmplă? - Liniște. Nu vorbi cu mine!
- Ce e cu Ryuji? - Îi vrea de mult, dar nu și i-a permis.
- Cât costă? - 680 000 de yeni.
- 680 000! - Nu sunt mulți în Japonia.
A spus că dacă face rost de ei, poate închide magazinul.
Sunt doar niște blugi murdari pentru cei care nu le cunosc valoarea. Dar 5000...
- Ryuji și-i dorește? - Da.
A spus cu adevărat că se va lăsa de magazin dacă-i obține?
Păi, vrea să-i acopere cu dragoni Urahara.
Va strica modelul retro!
Vrea să fie bărbatul care nu-i va strica.
- E un secret, între Ryu-chan și mine. - Dar tocmai ni l-ai spus.
Mă sună Ryuji.
Împrumută-mi niște bani! Îți explic mai târziu.
Câți vrei?
Cinci mii!
- Nu ai nici măcar 5000? - Scuze, iau un taxi.
Un taxi?
Deci trebuie să împrumut și banii de taxi! Sunt pe drum.
- Nu mai trebuie să vii. - Ce?
- I-ai vândut? - Da.
- Păreau cam mari de el, dar nu i-a păsat. - De ce ai fost atât de neatent?
- S-ar fi vândut cu 680 000 în Urahara! - Glumești!
Scuze, eram ocupată să-ți trimit mesaj.
- Sigur un colecționar i-a observat. - Nu părea a fi colecționar.
Era un bărbat slab, la 40 de ani.
A zis că cineva a vărsat ceai sau așa ceva pe pantalonii lui.
Fierbinte!
- Cum arăta? - E în regulă.
Ce? Unde e Toraji?
KOTORA
Când Tokyo se numea Edo, exista ceva numit douguya.
- Astăzi e „Douguya”. - E „Neko no Sara”.
Încă nu știm asta!
Pot să continui?
Dacă găsești o comoară îngropată, poți face un mare profit.
La fel e și cu oamenii.
Sunt oameni cu un talent extraordinar „îngropați” în societate la fel.
Iar eu sunt unul dintre acei oameni.
Tigru, tigru, jirretaiga!
Te lauzi singur!
Asta este o poveste despre Ryu, negustorul.
Căuta un material foarte mult.
Pentru cei care-i știu valoarea, făcea 680 000 de yeni.
Și se vindea unul cu 5000 de yeni!
Omul care a cumpărat materialul era un comediant morocănos
pe nume Yanagawa Koson.
Frige!
Chiar dacă-l implorai, nu ți l-ar fi vândut.
Maestre, ce blugi frumoși ți-ai luat!
Ai vărsat cafea pe mine. A trebuit să-i cumpăr.
Pot să le fac o poză, te rog?
Te rog, ține-i așa.
- Așa? - Da.
Gata. Zâmbește.
Blugi? Yanagitei e așa un zgârcit.
Nu. De fapt, sunt niște blugi care valorează 680 000 de yeni.
- Nu cred! Jegurile alea? - E adevărat!
Tinerii ar ucide pentru niște blugi ca ăștia.
- Nu? - Păi, da.
Sunt „stoc mort”, așa că sunt rari.
Habar nu am ce înseamnă, dar hai să-i facem al treilea premiu.
Ce naiba! De ce al treilea?
Marele premiu a fost stabilit! Un chimono de mătase Oshima!
Iar al doilea premiu este un set de DVD-uri cu rakugo.
Mi-ar plăcea astea!
Pentru restul, dăm un ventilator, un prosop și o cană de fiecare.
- Bună idee de set. - Hei!
- Nu recrutați tineri? - Ba da.
Așadar,
l-au convins pe dificilul Koson
să doneze bucata de material ca premiu.
- De ce e al treilea premiu? - De unde să știu eu?
Tipul care ține pantalonii pare cunoscut...
Ce ai de gând să faci?
Nu pot să intru. Sunt un pro. Dar tu ești amator.
De ce ar trebui să fac comedie?
- Nu vrei blugii? Sunt gratis! - Bine-nțeles că-i vreau.
Dar e al treilea premiu. N-o să-i obțin. Și n-am ce face cu un chimono.
Frate, crede că va câștiga.
Idioato! Dacă mă înscriu la concurs, cu siguranță voi câștiga.
- Locul al treilea e dificil! - Ai de gând să te înscrii sau nu?
E greu să mă hotărăsc.
Sunt un amator acum, dar sunt fiul unui profesionist.
Deci ți-e teamă că vei pierde.
Nu e vorba de asta.
În timp ce agoniza, o mare influență îl lovi pe Ryu.
Amuzant, amuzant...
Sunt atât de amuzanți. Îi ador.
Pe bune? Glumele lor sunt cam banale.
Dar sunt amuzanți.
Cine-i mai amuzant, eu sau ei?
Sigur că tu ești, Ryu-chan.
Dar cred că Fukawa Ryo e mai amuzant.
Chiar îl ador.
Frate!
Cum ai intrat?
Învață-mă niște glume scurte!
- Vorbești serios? - Da.
Unele foarte țipătoare.
Așa că fratele său îl trecu prin tabăra de instrucții.
Dragon, dragon, Seishonagon!
Nu!
În inima ta, nu ai devenit Lady Seishonagon. Uite!
Dragon, dragon, Seishonagon!
- Dragon, dragon, Seishonagon! - E o îmbunătățire.
Mai departe. Urahara, Urahara, Edinburgh.
- Urahara, Urahara, Edinburgh. - Nu!
Urahara, Urahara, Edinburgh!
Urahara, Urahara, Câinele Bobby!
Și așa, ziua fatidică a sosit.
- Ce s-a întâmplat? - Nu ar fi trebuit să vin deloc.
Despre ce vorbești? Ascultă.
Începe cu Seishonagon, apoi cu Edinburgh, glumele obișnuite și autoironia.
Dacă astea nu funcționează, imită pe cineva și scapă așa.
Așa, sigur o să câștigi!
- Țintește pentru locul trei. - De ce?
Ăsta e locul...
unde am avut numărul solo.
Nu-ți face griji. Nu mai ești aceeași persoană.
De unde știi?
La naiba.
- Ryuji, intri și tu? - Și tu?
Am stat toată noaptea să le fac. Frumos, nu?
Ăsta e un colac de veceu?
Ginjiro!
- „Am eșuat.” - „Lumea nici măcar nu o să zâmbească.”
Pe bune?
Chiar ești sigur că nu a venit nimeni să vadă asta?
Desigur. Nu am spus nimănui.
Nu-ți face griji. Maestrul și mama sunt acasă.
- Se uită la Attack 25. - Bun.
Numerele de la 51 la 60. Vă rugăm să urcați pe scenă.
- Să mergem! - Du-te!
„Șarpe!”
„Ce e, șarpe?”
„Idiotule! Nu sunt un șarpe, sunt un dragon!”
„Nu!”
Mersi, noi suntem Șoseta de Buzunar!
Mulțumesc.
Următorul concurent, vă rog.
Locul trei e al meu!
Nu știu.
Cu siguranță o să fie bine, deși nu știu.
Salutare, tuturor! Dragon, dragon...
Spre surprinderea lui, a aflat că toți comedianții veterani din Edo,
inclusiv cei selectivi, veniseră să jurizeze.
Printre ei, l-a zărit...
Ryuji.
Asta e neașteptat.
E imposibil să nu simți presiunea în această situație.
Ce s-a întâmplat?
Te rog să începi.
Ryuji!
Fă Seishonagon!
S-a terminat?
Un douguya
poate face un profit uriaș dacă descoperă o comoară îngropată,
dar asemenea comori sunt greu de găsit.
Uimitor, Ryu negustorul, și-a schimbat incredibil numărul.
Iar prezentarea lui a fost atât de minunată, că nici nu pot s-o imit.
Ca un râu curgător,
nu, adică,
ca o mașină de cusut bine unsă, interpretarea a decurs lin.
„Se spune că pisicile nu mănâncă dacă li se schimbă vasul.
Așa că lasă-mă să iau și vasul.”
„Nu pe ăla... Ce zici de ăsta?
„E doar un vas murdar. De ce nu mi-l dai?”
„Asta crezi tu, dar ăsta e Umebachi al lui Ekourai.
Poate nu ți-e cunoscut,
dar vasul ăsta valorează 200, dacă nu chiar 300 de ryo.”
„Serios?
Atunci de ce nu hrănești pisicile din vasul ăsta scump?”
„Păi, e amuzant.
Când hrănesc pisicile din acest vas,
uneori o pisică se vinde cu trei ryo.”
Maestre...
HAYASHIYATE DONBEI
Ryu-chan! Te iubesc mult!
Spre surprinderea lui,
Ryu, negustorul, a fost recrutat de tatăl lui.
Și asta nu a fost tot.
Iar câștigătorul este, Yanaka Ryuji din Aoyama!
CARAVANA DE RECRUTARE A COMEDIANȚILOR AMATORI
- Chimonoul tău din mătase Oshima. - Nu-l vreau.
Vino pe la mine când ai timp.
Am să te învăț „Ko Wakare”.
Bine.
E minunat, Ryuji!
- Uită-te la asta! - De ce ești tu pe locul trei?
Ce?
- Să facem schimb! - Ce faci?
Ce e? Oprește-te!
Se uită toată lumea!
Poftim pasta de ardei iuți!
Asta este ceea ce înseamnă să fii „făcut praf”.
Și tu te gândești mult și bine înainte să iei o decizie.
Dacă poți să interpretezi așa, nu va fi nicio problemă.
Nu am vrut să o fac.
- Banii pentru lecția pe luna asta. - Mersi.
- Pot să-i dau fiului meu luna asta? - Nici vorbă, dobitocule!
Ai știut, nu? Că voiam blugii ăia?
- Nu. - Atunci, de ce i-ați dat ca premiu?
Chestia amuzantă e că, atunci când dai așa ceva ca premiu...
„...uneori un amator talentat e găsit gratis.”
- Ești tare, Kotora! - Hayashiyate!
Îl iubesc și pe Tora-chan!
Încetează, idioato.
- Și eu te iubesc! - Tu să taci naibii din gură!
Eu nu te recunosc.
Kotatsu?
Manabu, a trecut ceva timp.
- Intră. - E în regulă.
Intră. Fac eu cinste!
Ryu-chan!
Ai întârziat. Spectacolul s-a terminat.
E în regulă. Pun pariu că „Neko no Sara” a fost slabă.
Dar a fost foarte amuzantă!
Mai amuzantă ca a mea?
- Hai să luăm omletă cu orez! - Care a fost mai amuzantă? Hei!
- Hai să mâncăm omletă cu orez! - Care a fost?
- Să mergem! Omletă cu orez! - Megumi! Care a fost?
Subtitrarea: ANDREI NEAGU