FACINAȚIE
ȘEFUL
Eu sunt cel mai exigent yakuza din Japonia când e vorba de comedie.
Sunt șeful Shinjuku Ryuseikai.
De fapt,
am vrut să urc pe scenă cât mai curând posibil,
dar dacă intram mai devreme, era dificil pentru ceilalți.
Capul de afiș urmează!
Hei, eu nu fac rău copiilor. Nu au bani.
Cei mai mulți se gândesc la Takakura Ken sau la Sugawara Bunta când aud „yakuza”.
Tipi macho, știți dv. Dar realitatea stă altfel.
Mulți dintre ei sunt idioți.
Unii nici nu cunosc cuvântul „adjunct”. Ei spun „șef inferior”.
Cât de idioți sunt?
Ce? Vreți să încep povestea?
Bine, bine.
Dar introducerile amuzante sunt punctul meu forte!
Bine, am să încep.
Într-un apartament locuiau un zăpăcit silitor
și încă un tip care era foarte leneș și tot un zăpăcit.
Ei erau vecini și prieteni.
Cel muncitor s-a dus să-l vadă pe Buddha la Asakusa.
Și acolo... Care era povestea?
E „Sokotsu Nagaya”! Specialitatea mea!
Ce? Don-chan o să spună „Sokotsu Nagaya”?
Bine.
Am să mă opresc aici, atunci.
Acum, Tigru și Dragon!
Yasuo...
De ce te-ai întors?
Megumi nu e aici și e iubita mea acum!
Vine.
Scuze.
Ce? Mă sperii!
Ce naiba?
Sunt flămând.
- Credeam că ai ieșit din Yakuza. - Așa plănuiam. Găsisem și o slujbă.
Dar n-am putut suporta
rahaturi ca salarii pe oră și gimnastică de dimineață.
Sunt yakuza până în vene.
- Și? - Shinjuku ar fi ciudat pentru mine, deci...
Wolf Corp.
- Facțiunea din Meguro. - E zona liniei Yamanote!
Rikio. El era șeful adjunct. Îl cunoști?
Șefule! Ce e asta?
Banda e originară din Kansai. Au plecat din Shinjuku
când au pierdut un război cu Ryuseikai pe teritoriu.
M-am gândit că e locul perfect pentru mine să mă duc.
Desigur, dle.
Rikio m-a plăcut imediat și m-a făcut trezorier...
Stai așa. Urmează ceva.
- Da, am furat puțin. - Nici măcar nu te simți vinovat!
Din nu știu ce motiv, toți au încredere în mine cu banii.
Par atât de demn de încredere?
Cel mai mult le lipsește securitatea. Își pun totul într-un singur cont!
M-am gândit că nu voi fi prins dacă iau puțin.
Dar ai fost prins! De aceea ești hămesit!
Ce este?
- Ce facem? - Nimic. Tu ai spectacol.
- Începe în curând, dar, totuși... - Ce?
Nu ți se pare interesant?
Ce vrei să spui? Ăsta face numai probleme!
Dar va fi o poveste rakugo bună.
- Kotora... - Dacă renunț, pierd o poveste bună.
Ar trebui măcar să-i ascult povestea.
În spatele tău...
Lasă-mă să vorbesc el.
Hei! Ce naiba?
Ce s-a întâmplat?
Ești bine?
Al naibii de original,
să pună o recompensă pe capul meu.
Și sunt doar cinci milioane de yeni.
În zilele astea câștigi zece milioane la un concurs de comedie!
Cu cât i-ai furat, apropo?
Luam doar câteva sute de yeni de fiecare dată când mă duceam la bancă.
Nimeni n-a părut să observe. Apoi Rikio a plecat din țară.
Așa că am luat câte cinci milioane o dată.
- E un schimb cinstit, atunci. - Dar ăsta nu e sfârșitul.
De fapt,
era o cameră ascunsă în biroul lui Rikio.
A înregistrat totul pe casetă.
Ea a fost cea care m-a sedus!
- Nu refuzi când ți se pune pe tavă! - Dar ce ești tu, animal?
Oricum, mă bucur că te-am întâlnit. Ne cunoaștem de multă vreme.
- Iar tu voiai să ieși din Ryuseikai. - Te înșeli.
Ce?
Nu suntem prieteni.
N-ai părinți, nu?
Nu te va jeli nimeni.
Nu am uitat ce-ai făcut.
Pot fie să te predau acelui Rikio
sau să te omor și să rămân cu cele cinci milioane.
- La dracu' cu tine! - Yamazaki, nenorocitule!
Scuze că vă întrerup, dar, Tanabe, rămâi aici?
- Rămân! - Lasă-l!
- Nici vorbă! - Cine e ăsta?
Nu-mi plac cei din yakuza. Yakuza sparg lucruri.
Dacă rămân ei, plec eu!
Nu glumesc!
Am înțeles.
Ești sigur că e în camera asta?
Da... Probabil.
Probabil? Nenorocit nefolositor!
Pot să vă ajut?
- Nu e camera asta. - Îmi pare rău.
Scuzați-mă, dar putem vorbi în altă parte?
- Va sta cu mine o vreme. - Mersi.
Am spectacol.
Așteaptă, Kotora! Stai jos.
- Trebuie să plec. - Stai jos!
- Doar stai jos! - De ce?
- Ți-am spus să stai jos! - Bine. Ce este?
Știi, casa asta...
Nu e un hostel pentru membri yakuza.
E o casă normală.
Te rog să înțelegi. Nu, scumpo?
Și el și tu sunteți yakuza, dar tu ești foarte diferit de acest yakuza.
Terminați cu yakuza!
Ce e asta?
Sunt paralizat? Nu pot să mă uit în altă parte!
- Păi, dle Tanabe... - Ce e?
Noi mereu ne prezentăm unui vizitator.
Deci am să încep eu.
Eu sunt Donbei, stăpânul acestei case.
Încântat de cunoștință. Tipul paralizat de acolo...
- El e fiul meu, Donta. - Don... Don...
Nepoții mei, Saya și Taro. Aceștia sunt elevii mei,
Donkichi, Dontsuku, Donburi și, cum te chema?
- Udon, domnule. - Udon, ce prostuț.
Ar trebui să evit fumatul pasiv, dar nu prea contează cu adevărat.
Ea e soția fiului meu, Tsuruko, și soția mea, Sayuri.
- Te rog să fii amabil cu ele. - Bună.
- Inima mea. - Cam asta a fost.
Apropo, fură. Așa că, ascundeți-vă banii.
Kotora, eu merg cu tine.
Ar trebui să plecăm și noi!
Și tu ar trebui să pleci.
- De ce? - Ia copiii.
- Du-te și ia ouă, lapte, sau orice. - Dar de ce?
Sau niște bere, poate?
Nu, Tsuruko?
Hop, pas, Jumptei-Jump!
Acum câteva zile, am dat un interviu revistei Young Jump.
Spune o poveste ca aia.
O poveste despre un yakuza în pericol? Nu există așa ceva.
E prea sângeroasă. Oamenii nu o să râdă.
Poate fi și despre un om căutat.
„Sokotsu Nagaya” e despre un tip care a căzut lat.
Ce anume?
La templul Sensoji, au găsit un individ neidentificat mort.
- O să fie grozavă! Spune-o pe aia! - Nu fi absurd.
De ce ar trebui maestrul să te asculte pe tine?
Kotora cel Mare și-a dat seama că poate adapta o poveste similară
unei situații.
Iar călugărul cel bătrân a sărit cu coarda!
E atât de enervant. Sări aia, sări asta.
Îmi fac atâtea griji pentru Sayuri-chan de acasă.
- Ai fost cântăreață? - Da.
Dar nu am mai lucrat deloc de când m-am căsătorit.
Ce păcat, Curco! Ești încă tânără, Curco.
Nu ar trebui să stai acasă.
Mă... cheamă Tsuruko,
nu Curco.
Scuze.
Eu sunt un sfert turc, așa că...
Nu-i de mirare că ai trăsăturile astea.
Sunteți o frumusețe, doamnă.
Dacă ne-am fi întâlnit cu douăzeci, nu, zece ani mai devreme,
aș fi comis un păcat.
- Comandă sushi extrafin! - Da, mamă!
Nu vreau să vă deranjez!
E tare distractiv! Și sunt beată!
Și eu! Mă simt de parcă sunt vrăjită!
- Deci, apăs „trimite” aici. - Exact.
Sayuri-chan! Sunt atât de îngrijorat...
- Nu, trebuie să scrii mesajul. - Maestre...
Maestre, e rândul tău!
Te rog, maestre. Am să fiu în public.
Te așteptam! Don-chan!
DONBEI
Vă mulțumesc mult că ați venit.
- În sfârșit, „Sakotsu Nagaya”! - Nu e „Sakotsu”, e „Sokotsu”!
Din ce am auzit,
populația totală a planetei
e aproximativ 6,1 miliarde,
iar 4,875 miliarde de oameni
cică sunt amețiți.
Păi, cât noroc.
Cei din public sunt excepțiile.
Felicitări.
Celor amețiți li se mai zice și zăpăciți.
„Încetați să vă certați! Sunteți căsătoriți!”
„De ce dai buzna în picioarele goale?”
- „Nu ne certăm.” - „Ba da!”
„Tu ai țipat: «Ieși afară, cățeao!»”
„Ba nu! Ne cunoaștem de atâta timp.
Știi că sunt tot singur!”
„Da, bine. Atunci ce a fost aia?”
„Poate a fost chestia aia.
Știi, chestia care aleargă întruna prin apartament.”
- ”Animalul ăla.” - „Un șobolan?”
„Nu un șobolan. Chestia mai mare.”
- „Un elefant.” - „Nu.”
- Ce este? Te-ai încruntat. - E ca și cum l-aș vedea pe vechiul eu.
„Chestia care latră ham-ham.”
„Un câine!”
„Corect, câinele a intrat în camera mea,
s-a așezat pe vine și a făcut o balegă.”
„Un câine nu poate face balegă. Ești un tip ciudat.”
„În fine, pentru că era o cățea, am strigat:
«Ieși afară, cățeao!»
De aceea erai confuz.”
- Fără scăpare. - Nu râdeți!
Într-un apartament locuiau un zăpăcit leneș
și un zăpăcit silitor.
Erau vecini și prieteni.
Într-o zi, cel muncitor s-a dus să se roage la Buddha.
- Ce de lume! Ce s-a întâmplat? - Am auzit că e un cadavru aici.
- Aș vrea să văd cu ochii mei. - Și eu.
Dar sunt atât de mulți oameni, că nu poți să intri
decât dacă te bagi printre picioarele lor.
Printre picioarele lor?
Scuzați-mă, dacă sunteți amabil să mă lăsați să mă bag în față...
Amabil să ce? Pleacă!
La naiba!
Hei! Ce face tipul ăsta?
Dacă ați văzut, treceți mai departe!
Faceți loc!
Abia ai apărut? Vino încoace.
Mulțumesc.
„Deci, o să înceapă acum?”
„N-o să înceapă nimic.
Avem un John Doe.”
„Deci, e John Doe.
Cu ce se ocupă?”
”Ce om ciudat.
Ce enervant.
E acoperit cu covorașul de paie.”
„Păi... Alo, scuzați-mă.
Toată lumea se uită. N-ați vrea să vă ridicați?”
„Nu se va ridica.
E mort deja.”
„Mamă.”
„Atunci e John Mort.
Ați spus că e John Doe.”
„Ei bine, nu prea vreau să stau de vorbă cu tine
prea mult timp.
Nu vrei să te uiți la fața lui și să vezi dacă e cineva cunoscut?”
„Bine, deși nu prea cred că e cineva cunoscut.
Deci, scuzați-mă...
La naiba, îl cunosc!”
Dumnezeule! E Kuma!
Deci îl cunoști, nu?
Desigur, îl cunosc bine! E vecinul meu!
Suntem ca frații!
Nu ne-am născut în aceeași zi, dar am jurat să nu murim în aceeași zi.
- Normal! - Normal, suntem prieteni!
Cine i-ar face așa ceva?
- Tu ai fost? - Ce naiba?
- Mi-am făcut griji pentru John Doe. - E Kuma! Sunt absolut sigur!
Atunci, te rog, du-te la el acasă și spune-i soției lui...
Nu are soție! E singur.
- Părinți? Familie? - Nu are pe nimeni.
E un singuratic fără nimeni pe lume.
Asta e o problemă.
Uite ce o să facem.
Să mergem să-l aducem pe om aici.
Pe om?
„Cum adică, «pe om»?”
„Adică pe cel numit John Doe.”
- Ce? - Vrei să taci?
Dar omul e... E deja mort!
Devine mai amuzant de aici. Ascultă.
„A spus azi-dimineață că nu se simte bine.”
„Azi-dimineață? Atunci e persoana greșită.
Zace aici de azi-noapte.”
„De aceea trebuie să-l aduceți pe om aici.
E unul dintre aceia confuz despre el însuși.
Așa că pun pariu că nici el însuși nu știe
că a zăcut aici așa.”
Hei, maestrul a luat-o razna sau ce?
„Așa că, stați să-l aduc pe om.
Odată ce vine omul și îi comparăm pe cei doi,
va știi că e el. Problemă rezolvată.”
Kuma!
Trezește-te, Kuma!
- Idiotule! Nu mai striga atâta Kuma! - Trezește-te, Kuma!
Ieși afară!
Stai, eu sunt Kuma!
- Kuma! - Ce este?
Nu e vremea să pierzi timpul fumând.
Nu ai să crezi asta!
Deci s-au dus acolo,
la Dosakusa... Stai, nu Dosakusa.
Vreau să zic Asakusa.
- Stai, nu înțeleg. - Ce?
Nu are sens dacă Kuma e acasă. E mort.
- E amuzant pentru că nu are sens! - Ce?
Zăpăcitul nu știe că e mort, așa că e acasă și fumează. Nu?
„Nu” ce, golane?
Nu sunt prietenul tău. Sunt maestrul tău!
- Cum spui tu. - Niciun „cum spui tu”!
Nici măcar nu porți chimonou!
- Eu sunt doar observator! - Plătește că observi!
Maestre, eu cred că problema mai mare e observatorul ăla.
Ce? Ignorați-mă și continuați.
Nenorocitul!
Dacă-l târăsc în tribunal, pun pariu că câștig!
- Pot să continui? - Da.
Așadar, Hachi se duce la Kuma și îi explică totul.
Stai. Un John Doe mort? Eu?
Nu spune ceva atât de înfiorător. Nu mă simt deloc mort.
Ești atât de nesimțit! Unde ai fost noaptea trecută?
Am fost în oraș. Când m-am întors se lumina de ziuă.
Cred că am băut jumătate de sticlă.
Îmi amintesc că am trecut pe lângă statuia lui Buddha,
dar nu știu cum am ajuns acasă...
Vezi?
Ai băut un lichior prost și ai leșinat. Ai căzut lângă statuie și ai murit.
Dar nici măcar n-ai observat și te-ai întors acasă.
- Serios? - Da.
- Deci d-aia nu mă simt bine. - Vezi? Acum, hai să mergem.
- Unde? - Să luăm trupul.
Al cui?
- Al tău! - Stop!
Poți să nu mai spui „stop”?
Nu mai înțeleg nimic. Să spunem că e în viață.
Dacă Kuma se duce acolo, atunci, cine e persoana moartă?
- Ăsta e sfârșitul. - Ce e?
„Știu că eu nu sunt cel cărat,
dar cine e cel care mă cară?”
Nu am înțeles! Nu are nicio poantă!
- Încetează să mai țipi! - Nu se leagă nimic!
Poanta nu trebuie să se lege.
Exprimi totul doar cu cuvinte și cu câteva mișcări.
Asta e rakugo. Ai înțeles?
Kotatsu...
- Ai explicat bine. - Nu.
Exact asta e.
Un interpret priceput de rakugo captivează publicul cu o poveste ilogică.
Depinde de public dacă i se va părea amuzantă
sau dacă nu o va înțelege și o va refuza.
Orice ați spune, eu tot nu înțeleg! Nu vă mai distrați atât de mult!
Dar nu ne distrăm!
Cel puțin sfârșitul poveștilor pe care le-am învățat aveau sens.
Dar nu de data asta.
- Ce te supără atât de mult? - Kotora!
E din cauza a ce ai spus tu, tată.
Scuzați-mă. Ryu-chan e aici?
E Megumi-chan!
Megumi-chan? Dă-te!
Domnul Tanabe? Nu se poate!
- Ce căutați aici? - Am venit să te văd.
Te rog...
- Fii cuminte și pleacă. - Dă-te la o parte.
Încă ești atât de drăguță.
Vraja... Vraja a fost ruptă!
Taci! Uggo!
Megumi-chan, hai la mine acasă! Eu plec acum.
Ar fi bine să nu.
- De ce? - Am văzut mașini yakuza parcate acolo.
Pe bune?
Cine este acest Yamazaki?
- Cine? - Ce vreți să spuneți?
- E un yakuza. - De parcă nu știam asta!
- E prieten cu Ryu. - Ryu te cheamă?
- Zice de Ryu de la Dragon Soda... - Taiji.
Tacă-ți fleanca!
D-aia îi urăsc pe yakuza japonezi.
Îmi pare rău pentru tine, Ryu-chan. Muncești din greu în Japonia,
dar niște chinezi răi fură și fac trafic cu persoane.
- Te fac să te simți rușinat. - Nu sunt Ryu-chan. Sunt Ryu-san.
Ryu-san!
E la fel cu yakuza.
Un yakuza rău ne-a furat banii munciți din greu!
Noi doi nu suntem diferiți. Ajută-ne aici.
Bine...
Ryu-san?
- Shinjuku Ryuseikai. - Mulțumesc.
„Cât de îngrozitor arăt. Dacă știam în ce hal voi ajunge,
aș fi mâncat mai mult.”
„Nu are rost să plâng acum. Cum...”
Scuze că-ți întrerup lecțiile...
- Ți-am spus să stai înăuntru! - E în regulă.
Tocmai am avut o idee grozavă.
- Povestea amuzantă pe care am auzit-o... - Rakugo, „Sokotsu Nagaya”.
Așa. Mi-a dat o idee. Poți să...
Mă omori?
- Ce? - Fă să pară că m-ai lichidat.
Apoi îl păcălim pe Rikio și împărțim cele cinci milioane de yeni.
Eu iau banii, spun „la revedere” lui Tokyo și mă duc în Okinawa sau Hokkaido.
Și eu?
Cred că te duci la pușcărie.
Nu-mi distruge taraba, Kotora!
Nu e mare lucru! O să primești doar trei sau patru ani.
Până la urmă, ai omorî un criminal.
Ascultă-mă.
În fața unei mulțimi,
tragi cu arma, apoi spui oamenilor că m-ai aruncat în mare.
Dacă ajungi la pușcărie pentru asta,
Rikio te va crede, chiar și fără un cadavru.
- Te va crede. - E „Sokotsu Nagaya”.
- Deci o vei face? - Sigur.
Sau te ucid cu adevărat și colectez cele cinci milioane.
Oricum, nu te va jeli nimeni!
Nu că mă laud, dar acum pe mine are cine mă jeli.
- Am oameni care mă cred din familie! - Mai visează, idiotule!
Ai spart-o! Plătește!
Gândește-te bine.
- Oamenii ca noi pot fi înlocuiți. - Poate tu, dar eu nu.
Nimeni nu mă poate înlocui.
Unde te duci?
Nu e treaba ta. De parcă am nevoie de ajutorul tău, idiotule!
Plătește!
Nu înțelegi, nu?
Când vine vorba de Tanabe și noi suntem victime.
Tanabe are legături cu Yamazaki al tău.
Pe ce dovezi te bazezi?
- Ai văzut tu, nu? - Da.
Mânca ceva cu un tip înalt și chipeș.
Și de unde știm că tipul înalt și chipeș e Yamazaki?
Chiar de-ar fi Yamazaki cel pe care l-ai văzut,
nu mai e în organizația noastră.
Ce?
A plecat deja. Am vrea să știm unde naiba e!
M-ai speriat.
Tinere maestru Gin.
Ai crescut atât de mult!
Ar fi trebuit să-i fac o poză.
- Ceri bătaie, nu? - Scuze, scuze.
Nu am venit ca să pornim o ceartă.
Doar dați-ni-l pe Tanabe.
Îi cumpăr lui Gin un costum frumos, dacă ni-l dați.
Nu se cade să poarte asemenea haine ponosite.
Termină, Rikio.
Șefule, eu plec.
- Să mergem, Tetsuya. - Da, domnule.
Și tu.
ÎNCHIS
Intră. Am lăsat magazinul așa cum era.
- Ăia doi de ultima dată? - Desigur, cine altcineva?
Distruge totul!
Vă rog, nu!
Ce faci, Taiji? Treci la treabă!
Ți-am dat un ordin!
WOLF CORP, MEGURO
Unde e proprietarul magazinului?
De ce contează asta? Ești prost?
Îmi pare rău!
Nu „îmi pare rău”.
E „da, domnule”.
Da, domnule!
Știu că vrei să-l protejezi pe vechiul tău prieten,
dar nu e treaba noastră.
Nu ne implica și pe noi.
Îmi pare rău.
Știu chiar și unde locuiesc eu.
De ce nu li-l dai pe acel Tanabe?
A...
dispărut.
Nu mă...
așteptam să ajungă la tine.
Nu!
Nu știu ce crezi tu că ești...
dar ești încă yakuza.
Ai înțeles?
De ce nu ai zis nimic?
Era un tip care a furat de la organizația lui.
Era greu de explicat.
Îmi asum responsabilitatea și îl voi găsi eu.
Și dacă-l găsești, apoi ce?
Ar putea fi ucis,
dar am să li-l predau.
Atunci o să-ți taie și ție un deget, Yamazaki.
Celălalt tip care a furat bani cu Yasuo
s-a sinucis.
Sună la 911!
Astea sunt scrisori de mulțumire de la rudele lui.
Scrisori de mulțumire?
Idiotul ăla de Tanabe i-a trimis bani fiului care a supraviețuit.
Copilul a stat în spital ceva vreme,
dar acum locuiește cu rudele lui și se duce la școală.
Deși asta nu înseamnă
că e în regulă să furi din organizația ta,
se pare că Tanabe încă mai are ceva bunătate în el,
deși cam puțină.
Dacă n-ar fi avut,
nu ar fi încercat să facă pe filantropul.
Nu e prea târziu, Tora.
Oprește-l înainte să fie distrus!
Înțeleg ce s-a întâmplat.
Trebuie să te fi hotărât.
Nu sunt eu cel care să-i împiedice pe oameni să plece.
- Nu mi-am împiedicat nici propriul fiu. - Maestre...
Totuși...
tu ești diferit.
Orice ai spune, nu te voi lăsa să pleci.
În gaură de șarpe, oriunde te vei duce,
am să te găsesc.
De ce?
La început mi-ați spus să fac ceea ce mi-e menit
și să fiu un bun yakuza.
E un singur motiv.
Datoria?
Sayuri-chan plânge.
Astăzi și Tsuruko plânge.
Plâns la dublu.
Dacă trebuie să pleci, atunci pleacă.
Dar nu pleca ca yakuza.
Pleacă ca interpret de rakugo.
Ce naiba vor să fac?
Ce-ar trebui să fac, Tora-chan? Sunt cu Tanabe acum.
- Ce? - A vrut să împrumute bani de la mine.
Unde ești? Ce naiba?!
În Odaiba.
În Odaiba? Unde naiba în Odaiba?
- Văd o roată de carnaval. - Se poate vedea de oriunde!
Nu știu! E prima dată când vin aici.
Sunt în mijlocul unui pod.
Unui pod? De unde știu ce pod e?
- Unde e Yasuo? - E la toaletă.
S-a întors.
Megumi...
Ține-l de vorbă. Nu-l lăsa să plece!
Nu pot. Nu e ca și cum aș fi o povestitoare de rakugo!
Idioato! Întreabă-l tot felul de chestii,
despre familie, despre orașul natal...
Alo? Tora-chan? Alo?
E pe un pod din Odaiba.
- Un pod? Care? - A zis „un pod”.
Mai taci, prostovan inutil!
Pornește la naiba mașina!
Mersi. Am să ți-i returnez.
- De unde ești? - Din prefectura Mie.
Din Mie? Nu-mi vine nimic în cap despre locul ăla.
Au multe chestii bune acolo, cum ar fi homari și vită.
- Părinții tăi? - Trăiesc. Sunt fermieri.
Atunci du-te la ei.
Ar trebui să te duci acasă. Părinții tăi își fac griji pentru tine.
Te-ai străduit, Tanabe.
- Ia-ți un bilet spre casă cu banii ăia. - Vii și tu?
Megumi...
Ești bine? Suntem în Odaiba!
Calc-o, la naiba!
Taiji, de ce nu-mi răspunzi?
Mi-ai spus să tac.
- Ți s-a urât cu viața? - Îmi pare rău.
Da, domnule.
- Tocmai am ajuns. Yasuo? - Scuze, a plecat.
Dar nu-ți face griji. Se duce acasă.
Va moșteni ferma părinților lui.
Tora-chan?
Tora-chan!
La naiba! Unde s-au dus?
Fii blând, Tetsuya.
Ăsta e un loc grozav.
Nu trebuie să faci pe yakuza aici.
E frig! Îngheț, Tetsuya.
Taiji!
- Nu se poate. - Fă-o. Acum.
Pentru doar cinci milioane? Chiar și un concurs de comedie...
Ți-am spus s-o faci!
Împușcă-l, Taiji!
Oamenii spun cuvântul „zăpăcit” tot timpul.
„Sakotsu Nagaya”!
E „Sokotsu Nagaya”,
ești cel mai zăpăcit!
Tigru, tigru...
Jirettaiga!
De ce ai spus-o tu?
V-am spus mereu povești reale,
dar cea de azi nu e reală.
Niciunul dintre cei din poveste sau organizațiile nu sunt reali.
Așa e de obicei!
Pe vremea erei Edo, erau doi yakuza zăpăciți.
Bărbații ca ei au tendința să se creadă deștepți.
Unul dintre ei a furat banii organizației.
Șeful a aflat, desigur, și a pus o recompensă pe capul lui.
Cinci sute de ryo.
Cât despre celălalt yakuza zăpăcit...
Yamazaki!
Nu e Taiji!
Numele meu e...
Yasuji!
Ce e asta?
Fii blestemat!
În fiecare zi, dai în mine ca într-un sac.
Te urăsc! Te urăsc!
Oprește-te!
Încetează.
Dă-mi drumul!
Mă cac pe toată chestia cu „da, dle”.
Nu am s-o mai spun.
La naiba!
A fost ucis pentru că nu a spus numele omului corect.
Povestea asta nu e cam violentă?
A promis că dacă-l prindem pe Tanabe,
o să împărțim cele cinci milioane.
Dar el nu a făcut nimic. Doar s-a plâns.
Și mă bătea mereu.
Era un adevărat nenorocit.
Dar nu trebuia să-l omori.
Îmi pare rău.
Dar ăsta nu e sfârșitul.
Ce?
Se întâmplă să știu
că el fura de la organizația noastră înainte să vină Tanabe.
Serios?
Nu mă surprinde asta.
Apoi a făcut să pară că e vina mea.
Nu am făcut nimic, dar mă bătea.
El e cel care l-a pârât pe Tanabe, în primul rând.
Nu îl respect deloc.
Dacă un junior nu-și poate respecta fratele mai mare,
nu poate fi yakuza.
Bine, am înțeles.
Oare?
Trebuia să fii mort.
Așa e.
Tipul ăsta trebuie să aibă o familie, ca și tine.
Cum rămâne cu băiatul pe care-l ajuți?
Toți au pe cineva pe lumea asta...
care să-i jelească.
Dezbracă-te.
- De ce? - Tu ești cel care a fost ucis.
Taiji...
Adică, Yasuji...
Dezbracă-l și cheamă-l pe șeful tău.
Spune-i că Tetsuya l-a ucis pe Tanabe.
Și eu ce fac?
Parcă te întorceai la ferma alor tăi?
Așa că au schimbat hainele lui Yasuo cu ale lui Tetsuya
pentru a-l păcăli pe șef cu trupul lui Tetsuya.
Pe întuneric, chiar semănați.
- Dar e plin de sânge! - Prefă-te că e al lui.
Alo, aici Yasuji.
L-am omorât pe Tanabe.
Eu... Tetsuya?
E cu mine. Da.
Suntem în Odaiba. Da.
- Ne sună mai târziu. - Idiotule.
Tetsuya l-a ucis pe Tanabe!
Și eu ce-am spus?
Că tu l-ai omorât!
- Mă scuzați. - Nu spune „mă scuzați”, idiotule.
- Idiotule? - Scuze.
Devin confuz.
Nenorocitul ăsta te-a ucis, și acum tu ești Tetsuya.
- De ce sunt plin de sânge? - O să se întrebe același lucru.
De ce ai spus că erai cu el?
Să mă duc să iau niște haine?
La ora asta?
Și de ce te duci tu?
Dacă nu te deranjează...
haine ponosite...
Odaiba? De ce eu? Magazinul încă e un dezastru!
Și nu vreau să mă implic!
E ultima dată când îți cer. Te rog.
Nu pot să fac asta singur. Dacă tu nu vii...
- Ce e dacă nu vin? - Atunci, povestea nu se va termina.
Se pare că nu am de ales, atunci. Vin.
Scuze, dar te rog să aduci haine fără petice ciudate.
Se numesc embleme!
Mă întorc imediat.
I-a cerut lui Ryu, negustorul, să aducă niște haine.
Din păcate, șeful a sosit primul.
Salut.
Ai folosit ăla?
Bravo. Acum pune-l deoparte.
Unde e trupul?
În portbagaj.
Deschide-l.
Dă-l la o parte.
- Fața e cam zdrobită, așa că... - Nu-mi pasă. Fă-o!
Ce este?
Scuze că am întârziat!
Astea o să-i vină lui Tanabe? Sunt noile mele creații.
Cine ești? Îl cunoști pe Tanabe?
- Îmi cer scuze, e cu mine. - Ce?
Salutare, eu sunt Yamazaki din Ryuseikai.
Explică ce se petrece!
- Păi... - Yasuji l-a omorât pe Tanabe.
Am văzut cu ochii mei.
- Tetsuya? - E în mașină. Nu se simte bine.
Tetsuya...
Să rezolvi problema asta.
Poți să faci asta?
- Da, dle! - Mă bazez pe tine.
Ce ar trebui să...
Hei.
Baseball.
Predă-te sau fă orice vrei să faci.
Hei!
Când te întorci, am să te fac „adjunct”.
Da, dle.
Salută-l pe șeful tău din partea mea.
Să ai o zi frumoasă!
Acum, trupul lui Tanabe. Dacă este găsit,
o să afle că „Tanabe” nu este Tanabe.
Așa că l-a dus într-un munte.
Cine a făcut-o? Însuși Tanabe!
Spune-mi ce se petrece. Chiar am crezut că Tanabe a fost ucis.
Da. Tanabe Yasuo e mort.
Ce?
I-am făcut și lui probleme.
Și vouă.
- Te ajut eu. - Nu-l atinge!
Dacă ajuți, o să fii complice.
Nu mai ești yakuza.
Ești interpret de rakugo.
Pa.
L-ai auzit?
Nu mai sunt yakuza.
Fiindcă un yakuza a spus asta, așa o fi.
Pot să vă rog ceva?
Ce e?
Dacă trupul pe care-l car sunt eu...
„...atunci cine sunt eu, cel care-l cară?”
Iar ai fost tare! Deși a fost o poveste înspăimântătoare!
Poftim tocana.
Sincer să fiu,
am crezut că „Sokotsu Nagaya” o să fie grea pentru tine,
fiindcă e ilogică.
- Am spus asta la început. - Asta arată cât de grea ți-e meseria.
Deci trebuie să te lași cât de curând. Ai înțeles? Acum, dă-i încoace.
- Ce? - Banii pe lecție.
- Poftim. Banii pe luna asta. - Mulțumesc.
Bine-ai revenit, Kotora.
Maestre...
Acum dă-i înapoi.
- Banii de datorie! - Scuze. Calmează-te!
Te îngrop în mare!
- Kotora, te rog, nu. - Ce?
Calmează-te. Calmează-te.
Te rog, calmează-te. Îmi pare rău.
Îmi pare rău. E din cauză că am băgat banii în buzunar?
Am să ți-i dau înapoi. Iartă-mă.
Poftim plata pe luna asta. Mulțumesc foarte mult.
Deci, Yamazaki...
Ai făcut multe până acum, nu?
Ai idee cât mai trebuie să dau înapoi până când vei putea să te lași?
Încă n-am făcut calculul.
Dacă aduni tot ce ți-am dat până acum,
sunt 1,7 milioane, deci mai am 2,3 milioane.
- Doar 1,7 milioane? - Deja sunt 1,7 milioane!
E „doar” atât de mult!
E „deja” atât de mult. Așa că, grăbește-te și învață mai repede!
- Sunt deja 1,7! - Sunt doar 1,7... Ce?
Astea sunt de la dl Tanabe?
Bravo lui!
- Nu! - S-a căsătorit cu o femeie bună.
Ce bună?
Ce idiot!
Nu ar fi trebuit să-mi spui!
Zăpăcitule!
Subtitrarea: ANDREI NEAGU