СЕРІАЛ NETFLIX
РОЗДІЛ 3: МРІЙ ПРО МЕНЕ
Джоанно!
Астро. Я приїхала, щойно прочитала твоє повідомлення. Що таке? Що трапилось?
Нам пора. Слід негайно забиратися звідси!
Добре, та розкажи, що сталося.
Він сказав, що це нещасний випадок, типу того, коли померла мама.
Де він?
КАЗАНОВА ПРЕДСТАВЛЯЄ: НЕГАЙНО ТІКАЙ! ЧЕТВЕР, 22 ЛИПНЯ
Лоґу!
ДИЯВОЛЬСЬКІ РИТУАЛИ
Привіт, Джоанно.
Що ти, в біса, утнув?
Ми просто розважалися трохи.
«Розважалися трохи»?
Розважалися, викликаючи демонів?
-Хто «ми»? Де решта? -Мабуть, досі всередині.
-Всередині клубу? -Туди краще не йти.
Так, точно сказано.
Але комусь же треба прибрати за тобою.
Я піду з тобою.
Нехай як дико це не звучить, люба, але тобі буде безпечніше тут, із батьком.
ВИХІД
Гаразд, міс. Приїхали.
ЛОНДОН, ВЕЛИКА БРИТАНІЯ
Перепрошую, важкий день.
А мій лише починається.
Схоже, наче мій також.
ДЖ КОНСТАНТИН
Джоанно Константин!
Ти ба, як ти виросла.
Що ти тут робиш, Гетті?
Мабуть, те ж, що й ти.
Він наближається, так?
-Хто? -Ну, ти знаєш, про кого я.
Морфей.
Володар Снів.
Ти знаєш, що Пісочний чоловік повернувся.
«Пісочний чоловік»?
Той, хто присипляє діточок?
Це лише казочка, Гетті.
Він — не казочка, панянко.
Він повернувся і він шукає свій пісок.
Буду знати. Мені пора на роботу.
Сама побачиш. Я відаю.
Мені 280 років, і я відаю.
Константин.
Ми знайомі?
У мене є справа до тебе.
Тоді доведеться зачекати.
Бог не чекатиме.
Превелебна Рік.
Ти тут! Дякувати Богові.
Я тут не задарма. Ти або платиш, або ми прощаємося.
Звісно, я заплачу.
Ця зустріч суто професійна.
Хіба що ти схочеш випити потім.
Розповідай, що відбувається. Чого мене викликали?
Як завжди. Одна душа потребує допомоги.
І хто це?
Це має значення?
Я заплачу вдвічі більше.
РИМСЬКИЙ РИТУАЛ
Утричі більше?
Її родина має гроші.
Якщо її родина хоч трохи королівська, моя відповідь — ні.
Я вже з таким не працюю. Я казала королеві…
Королева не знає, що вона тут.
Це принцеса?
Вона з'явилася тут годину тому,
вимагаючи повінчати їх таємно від палацу й преси.
Чому? Хто наречений?
-Кевін Броді. -Кевін Броді, футболіст?
-Він не вміє грати. -Зате яке тіло.
Так, принцеса не дуже вибаглива,
вона хоче одружитися з невдахою.
-Але хіба їй потрібен екзорцист? -Річ не лише в цьому.
Просто поговори з нею, сама побачиш.
-Із королівськими особами це ризиковано. -Але…
Якщо щось піде не так, я матиму мертву принцесу,
звільненого демона, і мені не заплатять.
-Відвали! -Трясця.
-Що ти зі мною робиш? -Це вона?
Відчуваєш запах сірки?
-Де вона? -Дякую. Вона в моєму кабінеті.
Тобі знадобиться «Римський Ритуал».
Я не можу просто так вдертися, фонтануючи латиною.
Вона що, зв'язана, чи це вона саме тому так волає?
Вона волає, бо одержима клятим демоном.
Ти можеш її спочатку хоча би накачати чимось? Напоїти, зв'язати трохи?
Вона з королівської родини.
Їм таке подобається.
Є інші ідеї?
Так.
Знімай свою сутану.
Чи згодна ти, принцесо, взяти цього…
Згодна.
Стривай, крихітко, ти точно впевнена, що цього хочеш?
Я сказала, що я згодна, бо я згодна.
Ні, я хочу сказати, чи тобі б не хотілося великого, пишного королівського весілля?
Із королевою, фотографами й усім фаршем?
Я хочу лише тебе.
Завершимо це, будь ласка.
-Чи згоден ти, Кевіне… -Так, згоден.
Тоді повторюйте за мною.
Вибачте, я давно не їв.
На випадок, якщо неподалік будуть фотографи. Розумієш?
-Неважливо. -Продовжуйте.
Перепрошую, ми можемо…
Ти зібрався блювати? Кевіне?
Ти що, блюватимеш на нашому весіллі?
Кевіне.
Рік!
Ти мала рацію щодо демона, але не вгадала носія.
-От лайно. -Забери її звідси.
Боже мій! Кевіне…
Ходімо, дорогенька. Пішли.
Ходімо зі мною.
Ти… забагато базікаєш.
-Назви своє ім'я і я припиню це. -Навіщо мені це робити?
Якщо є приємніші способи стулити тобі пельку.
Його ім'я — Аґалет.
Мені лестить, що ти пам'ятаєш мене,
Повелителю Морфею, після такої довгої відсутності.
Повелитель Морфей?
Він самий.
Хоча, зізнаюся, я ледве впізнав тебе без твого шолома.
Цікаво, де подівся твій шолом.
Гадаю, він у пеклі, як і демон, якому його продали.
Так, але якому саме? Віддай мені принцесу, і я скажу тобі.
Стривай.
Гаразд!
Я скажу тобі, де твій шолом, лише не відсилай мене назад.
Константин. Зупинись!
Я наказую тобі!
-Сон Безмежний наказує тобі! -Зупинись!
Забирайся назад у Пекло.
Ти поняття не маєш, що ти зробила.
Та ні, розумію.
Я збільшила свою оплату втричі.
Рік! Кому мені виставляти рахунок — церкві чи Букінгемському палацу?
БАФФАЛО, НЬЮ-ЙОРК
-Це тест? Ти мене перевіряєш? -Ні.
Зазвичай ти дуже остерігаєшся згадувати про нього.
Припускаю, що про це тебе просили мої лікарі.
Чому саме зараз? Що трапилося?
Ти його обікрала.
Нічого. Я просто…
Гадаєш, я не знаю, коли ти брешеш?
Скажімо так, мені відомо з надійного джерела,
що власник рубіна шукає його та тих, хто його обікрав.
Тоді він шукає тебе.
-Це ти вкрала в нього рубін. -А ти вкрав його в мене.
Лише ти знаєш, де він.
Він підступається, Джоне.
Ти це роками говориш.
Так, але цього разу…
Щоразу, коли ми переїжджали до нового міста й змінювали прізвище,
це було не тому, що твій тодішній хлопець нас лупцював,
це було через Пісочного чоловіка.
-Я намагалася захистити тебе. -Від кого?
Від Пісочного чоловіка?
Чи від мого батька?
Я ж тобі казала, Джоне, твій батько помер, коли ти був немовлям.
Так. Це ти теж роками казала,
але ти весь час брешеш, і дня без брехні не можеш,
то ти Етель Кріппс, то — Етель Ді, то — мадам Доде,
а я, схоже, чоловік на ім'я Джон Берджесс.
Хто тобі це сказав?
Єдиною перевагою ув'язнення
є наявність великої кількості вільного часу на читання,
і згідно ось цього — «Історії обрядової магії в Англії» —
рубін колись належав супернику Алістера Кроулі на ім'я Родерік Берджесс.
І в нього була коханка,
її звали Етель Кріппс.
Мій батько не помер, коли я був немовлям, чи не так?
Моїм батьком був Родерік Берджесс.
Твій батько був нікчемою, який наказав мені зробити аборт.
Можливо, це перша правда, яку я чую від тебе.
Хочеш, аби я віддав тобі рубін?
Тоді розкажи мені все.
Але правду цього разу.
Ага. Герцог із дружиною вже виїхали за принцесою.
Бідолашна.
Вона справді здавалася одержимою.
Бо так і було.
Кохання і є одержимістю.
Твій новий хлопець нівроку.
Він не мій хлопець. Він навіть не людина.
А що ж він тоді?
Він — Безмежний.
Я ж казала: «Пісочний чоловік», — ну і хто мав рацію, га?
Я рада вашому поверненню, Повелителю.
Не дайте їй задурити вас.
Бабуся розповідала про тебе багато небилиць.
Я знаю вашу сім'ю багато століть.
Тоді ти знаєш, що жодному з нас не можна довіряти.
Для чого я тобі?
У тебе є дещо, що належить мені.
Шкіряний мішечок із піском.
Поверни його.
То він твій?
Я купила його на аукціоні. Навіть не заглядала всередину ні разу.
Де він?
-Гадки не маю. Де завгодно. -Нам слід знайти його.
Справді? Навіщо?
Бо без нього мій світ зникне,
а зі зникненням снів зникне й людство.
Не ображайся та… я не проти пожити без снів деякий час.
Не пригадую, коли востаннє висипалася.
І не виспишся.
Поки ми не знайдемо пісок.
Нам пора.
Зазвичай у тебе це спрацьовує? З'являтися нізвідки й наказувати людям?
Так.
Гаразд.
-Допоможу знайти твій пісок. -Добре.
-Почну вже завтра, але я працюю сама. -Ні.
Не хочу, аби ви з другом тягалися за мною Лондоном.
-«Другом»? -Хіба це не твій ворон?
-Бабуся казала, що в Сну завжди є ворон. -Більше ні.
Хто ти?
Назвися.
Меттью, сер.
Меттью, я чітко сказав Люсьєні,
що зараз мені ворон не потрібен.
Так, вона згадувала про це.
-Якби я потребував допомоги, то сказав би. -Але ж так і є…
Вона тікає. Сер, вона…
Бачите, ось тому вам і потрібен ворон.
Повертайся в Марення, Меттью.
Я вкрала знаряддя лише тому, що думала, вони стануть нам у пригоді.
А тоді нас знайшов один із батькових людей, тож я сховала рубін
і продала решту…
за це.
Амулет захисту.
Це те, що оберігало мене всі ці роки.
Але тебе він не захистить.
Тому мені потрібен рубін, Джоне.
Навіть якби я сказав тобі, де він, це нічого б не дало. Я переладнав його.
Тепер він працює лише для мене.
Як не віриш, спробуй скористатися ним. Побачиш, нічого не вийде.
Джоне, я не збираюся його використовувати.
Я хочу, аби ми віддати рубін йому.
-Може, він пробачить нам. -Може.
А може, нам не слід віддавати коштовність,
яка здійснює мрії; натомість
ми можемо використати його, забажавши, аби Пісочний чоловік просто зник.
Ми могли б почати все заново.
Прилетів.
Бачу, хоча я й казав тобі залишити мене.
Не можу. Я… Начальниця наказала мені…
Люсьєна не твоя хазяйка.
Вона казала, що ви казатимете й це.
Ти знаєш, хто я?
Не зовсім, але я…
Я не знаю навіть того, ким є я сам.
Пару годин тому я, схоже, помер уві сні,
а зараз я вже птах.
У мене були пальці. А зараз у мене ці штуки.
Так. Тому починай ними махати, аж поки не долетиш до Марення.
-Цей світ небезпечний. -Думаєте, я цього не знаю?
Я тут усе життя прожив. Тому Люсьєна й послала мене, аби я допоміг вам.
Мій попередній ворон теж хотів допомогти.
Справді? І де він?
Її звали Джессамі.
Вона померла. Намагаючись допомогти мені.
Мені шкода.
Дайте я хоч спробую допомогти вам знайти цю жінку.
Якщо вона спить,
то у нас є біля п'яти-шести годин, перш ніж вона подасться далі.
Якщо вона спить, то я точно знаю, де вона.
Джоанно!
Астро! Негайно повернися!
-Ні! -Астро!
Ні!
Не відпускай!
Астро!
Ні!
От дідько.
Як ти мене знайшов?
Твій сон.
Але ж це не лише сон, правда?
Це спогад.
Не дивно, що ти мало спиш.
Може, я цього не заслуговую.
Можливо.
Але я можу забрати його.
Та лише за мою допомогу в пошуках.
Хоча знайти щось у такому безладі потребує більше чар,
ніж підвладно навіть тобі.
Подивлюся в кабінеті.
-Спробуй утриматися від прибирання. -Я йду з тобою.
У тебе є дар зникати.
Гаразд.
Якщо ти називаєш безладом навіть це, то стривай, зараз побачиш кабінет.
Чому ви, люди, так прив'язуєтеся до речей?
Бо іноді вони можуть знадобитися.
Хто б казав, розшукувач піску.
Це не просто річ, це частина мене.
Якщо так, то як можна втратити частину себе?
Його вкрав один окультист на ім'я Берджесс.
Зажди, Родерік Берджесс?
Сам старий король демонів?
Всі казали, що він шарлатан.
А ще казали, що він утримував у своєму підвалі диявола. Як ти…
Чорт.
У його підвалі був зовсім не диявол, так?
Ти був там? Увесь цей час?
Це ти?
А що? Не схожа?
Чи просто молодша?
Ні.
Щаслива.
Чорт.
Згадала, де твій пісок.
Я сумував за тобою, мамо.
Ми завжди були дуже близькі з тобою.
Особливо тоді, коли більше нікого не було.
-А хіба таке хоч колись було? -Коли ти не була з одним зі своїх хлопців.
Ні. Я маю на увазі рубін.
Ну, ти показувала його лише на дні народження.
Казала мені загадати бажання, і в саду з'являвся поні,
або посеред липня в моїй спальні починав іти сніг.
Не слід було цього робити.
Та ні, це було чудово.
Не слід було його мені красти в тебе.
Це мені не слід було його красти.
Ти робила те, що мусила, заради порятунку нас обох.
Тепер я це розумію.
І я радий, що можу віддячити тобі.
Якщо принесеш мені рубін.
Не думаю, що це гарна ідея.
Я ж казав, що полагодив його.
Останнього разу люди постраждали лише тому, що…
Вони не постраждали, Джоне. Вони загинули.
Ти їх убив.
Вони намагалися відібрати його в мене. Я захищався.
І тепер я можу скористатися ним, аби захистити тебе.
Мені не потрібен захист.
У мене є це. Я намагаюся врятувати тебе.
Та ну?
Що мені зробити, щоб ти мені повірив?
Що ти робиш?
Те, що слід було зробити вже давно.
Захистити свого сина.
Якщо я дам тобі це, то рубін стане тобі непотрібен.
Хто вона? Жінка на фото.
Рейчел, Рейчел Муді.
Вона також окультистка?
На щастя, ні.
Ні, вона хороша людина, насправді.
Нормальна робота, сім'я.
Ненавиділа все, пов'язане з чарами.
Але пісок ти залишила їй.
Ні, я його не «залишила їй».
Просто залишила.
Разом із нею.
Я жила в неї пару місяців.
І тому вона вирішила, що ми пара, але це було не так,
тож однієї ночі я вийшла за хлібом і… більше не поверталася.
Чому?
Бо це ніколи не закінчується добре.
Що саме?
Кохання?
Так. Думаю, ти права.
Не знаю, чи ти помітив,
але близькі мені люди часто розпадаються навпіл, або засмоктуються в Пекло.
Без мене їй буде безпечніше.
Ти їй про це казала?
Ні. Мабуть, зараз доведеться.
Ось тут. Принаймні, колись жила тут.
Минуло шість місяців. Може, вже й переїхала.
Прошу, нехай ти вже з'їхала.
Дідько.
Може, нам пощастить, і її не буде…
Дивно. Вона навіть не спиталася, хто це.
Може, чекала на когось. Було б незручно.
Більш незручно, тобто.
-Чекай тут. -Я з тобою.
Ні. Ти хоч уявляєш, як вона, певне, мене тепер ненавидить?
У тебе є колишні?
-Довго я не чекатиму. -Не доведеться.
Вона грюкне дверима перед моїм носом, як і я зараз… перед твоїм.
Ну ж бо.
-О боже. -Привіт, Рейч.
-Чого тобі треба? -Мабуть, варто було спершу подзвонити.
Мені шкода.
-Привіт. -Привіт.
Я стільки обдумувала, що тобі сказати.
То вперед. Не перебиватиму.
Гарно виглядаєш.
І ти гарно виглядаєш.
Гаразд, ну…
Вибач, що турбую.
Я залишила деякі речі тоді, як ми розійшлися, і оце думаю…
«Ми» розійшлися? Точно?
Так. Тобто не зовсім.
Це було негарно з мого боку… і неправильно.
Я мала подзвонити чи хоча б написати.
Зайдеш?
Аби вибачитися по-людськи.
Кажу вам як той, хто ще недавно був людиною.
Людям довіряти не можна.
Згоден.
На місці Джоанни Константин я би уклав угоду з Рейчел:
підмінити пісок снів звичайним піском,
а справжній продати якнайдорожче.
Втім, я ніколи не був дуже чесною людиною.
Куди ж мені тягатися з Джессамі, яка, певне, була неперевершеною.
Меттью, я…
Я зрозумів твою позицію, що більше жодних воронів, та лиш поглянь
на себе з боку — мокнеш тут під дощем, сподіваючись
на казочку про те, що люди можуть допомагати не лише самим собі.
Що б вони там не робили, але про тебе вони точно не думають.
Може,
продовжимо вибачення у спальні?
Поки йде непогано, так?
Так, але тобі доведеться вибачатися за багато речей.
Я знаю.
-Коли ти пішла тієї ночі… -Рейч.
-Коли ти пішла тієї ночі… -Може, пізніше?
…і не повернулась,
я була в розпачі.
Мені шкода.
Я дзвонила всім.
Чазу, Рене, Превелебній Рік.
Навіть твоїм колишнім.
Не може бути.
Кому?
Сарі.
-Оліверу. -От чорт.
І Кітові Райану.
Але всі вони сказали просто тебе забути.
Бо ти егоїстична, жорстока боягузка.
Яка руйнує все, до чого торкається.
-Рейч. -Константин.
Прокидайся.
Що ти зробив зі мною?
Це був пісок.
Де Рейчел?
Рейчел?
-Рейч? -Джо?
Джо? Це ти?
Такий прекрасний сон.
Що з нею?
Він був створений не для людей.
Ні! Ні, віддай.
Будь ласка. Мені боляче.
Можемо йти.
Що?
Ні, не можемо. Не можна покинути її ось так.
Ми їй не допоможемо.
Вона досі жива лише завдяки піску.
Зроби щось.
Якби не твій пісок, із нею цього би не трапилось.
Це не я лишив його в неї.
Як ти так можеш?
Хочеш повернути пісок, аби врятувати все людство — але ж ось, одна з нас!
Та для тебе ми всі на подобу Родеріка Берджесса.
Ти переймаєшся лише своїм піском. Своєю силою.
Нащо ти тоді потрібен?
Гаразд, свій пісок ти отримав. Чого ти досі тут, якщо не допомагаєш?
Зачекай надворі.
Рейч.
Мені шкода, Джо. Мені так шкода.
Це я винна.
Тільки я.
Не слід було лишати його тут.
Не слід було лишати тебе.
Але ж ти повернулася. Хіба ні?
Ні. Ні, одягни його назад.
Я бачив, що стається з тими, хто злить тебе, коли в тебе ця штука.
Я намагаюся врятувати тебе, а не зашкодити. Тримай.
Завдяки йому мені вже 116 років.
Сподіваюся, він зробить тебе безсмертним.
Це все, що потрібно мені, як матері. Візьми.
І наостанок.
Мені шкода, що я була такою поганою мамою.
Ні. Мамо.
Забери назад.
Вже пізно, любий.
Ні.
Охороно!
Мамо.
Тобі не потрібен рубін.
Тепер тобі ніхто не зашкодить.
Що ти з нею зробив?
Нічого. Я нічого не робив.
Відійди від неї. Гаразд?
Тобі не варто націлювати на мене зброю, повір мені.
Охорона викликає підмогу.
Чому ти мене просто не відпустиш?
Заради власного блага.
Попереджаю, Джоне, я стрілятиму.
Це зашкодить лише тобі.
Мені шкода.
-Стояти! -Стій де стоїш!
Не рухайся!
Не рухайся, гад!
Зараз занадто холодно, аби гуляти ось так.
Ви дуже люб'язні, але…
Прошу. Я наполягаю.
А як же ви?
Холод для мене ніщо.
Ось так, інша справа.
Можна повернути його вам після того, як я дістануся свого призначення?
Це єдине, за що я переймаюся — аби ви дісталися свого призначення.
Дякую.
Це я вам дякую.
Вона померла спокійно. Уві сні.
Я повідомлю її батькові.
Знаєш, вона все ж була хорошою людиною.
А таких людей мало.
Вони не такі, як я чи Родерік Берджесс.
Ти не Родерік Берджесс.
Як звати твого друга?
-Його звати Меттью, але він не мій… -Приглядай за ним, Меттью.
Йому це потрібно.
Константин!
Той кошмар більше тебе не потурбує.
Це було… мило, те, що ти зробив там, нагорі.
Щоб ти більше за мною не шпигував.
Я не шпигував.
Якби я за тобою шпигував, ти б цього не знав.
Що робимо далі?
Я збираюся знайти свій шолом.
А ти вирушаєш до Марення.
Або просто бери мене з собою,
і ми більше ніколи не повертатимемося до цієї розмови.
А це спокусливо.
Насправді, там, куди я вирушаю, ти мені можеш стати в пригоді.
Справді? І куди ми вирушаємо?
У Пекло.
Пекло. Пекло, де чорти, чи це була метафора?
Бо, у будь-якому випадку, ми, певно, маємо зв'язатися з Люсьєною, так?
Побачити, що вона про це думає.
Я припущу, а припущення мудрого птаха чогось та й варте,
сказавши, що цей похід до Пекла їй не сподобається.
Але мені здається, ти мене не слухаєш, тож до біса, рушаймо до Пекла!
Переклад субтитрів: Володимир Лозицький