СЕРІАЛ NETFLIX
РОЗДІЛ 6: ШЕЛЕСТ ЇЇ КРИЛ
Обережно!
Перепрошую, дядьку. Спритно впіймав.
Дякую.
Франкліне.
Ну ж бо, Франкліне. Чого ти там стовбичиш?
Що робиш?
Годую голубів.
«Знаєш, що буде, якщо часто це робити?
Гладкі голуби».
Це з «Мері Поппінс». Дивився колись?
Ні.
Гаразд, що трапилось?
Тобто?
Я ж бачу, що щось не так. Ти в дзеркало дивишся?
Сидиш тут похнюплений, годуєш голубів.
На тебе не схоже.
Так. Мабуть.
Не знаю, в чім річ, та…
Твоя правда.
Щось таки не так.
Коли мене захопили, я думав лише про одне.
Про помсту.
Але вона виявилася не такою солодкою, як я сподівався.
Моє ж королівство перетворилося на руїну.
Мої знаряддя — давно викрадені без сліду.
Тому я вирушив на їх пошуки.
І я знайшов їх.
Я не був таким могутнім ще з давніх-давен.
І все ж…
…ти сидиш тут, годуючи голубів.
Розумієш, ще недавно
в мене була справжня місія.
Недосяжна ціль, і коли я її все ж досяг, це стало такою раптовістю і…
розчаруванням.
Пригніченням.
Спустошенням.
Ти розумієш?
Повернувши їх, я очікував відчути піднесення.
Та певною мірою я почуваюся навіть гірше, ніж на початку.
Я почуваюся…
Відчуженим.
Ось.
Твоя відповідь.
Слід було покликати мене раніше.
Я не хотів тебе турбувати.
Повірити не можу.
Дай-но я тобі дещо скажу.
Більше я цього не казатиму, тому слухай уважно.
Ти, безперечно, найтупіша,
найсамозакоханіша, жалюгідна антропоморфна персоніфікація
цього чи будь-якого іншого світу.
Сидиш, жалієш себе через те, що твої походеньки скінчилися,
замість того, щоб взяти яйця в жменю і знайти собі нове заняття.
Ти поводишся, наче Жадання.
Ба гірше.
Ти хоч раз думав, що я, може, хвилююся за тебе?
-Я не думав, що ти… -Саме так!
Ти не думав.
Обережно!
А ти така ж спритна, як і твій… друг.
Він мені не друг. Він мій брат. А ще він ідіот.
Я лише пташечок собі годував.
Слухай, у мене не так багато часу, купа справ, насправді.
Можеш скласти мені компанію, ну або сиди собі кисни далі.
Мабуть, складу компанію.
Тільки послуг мені не треба.
Перепрошую, може, ми б десь зустрілися згодом?
Звісно, Франкліне. Зустрінемося.
Серйозно?
Скоро.
Гаразд, супер.
Дай-но я тоді запишу твій номер і…
А звідки ти знаєш моє…
Та годі тобі, Франкліне! Ти граєш чи ні?
Поглянь!
Смакота!
Два, будь ласка.
Я пас, дякую.
Вони корисні.
-Я не голодний. -То з'їси пізніше.
Тільки одне. Дякую.
-Беріть. Я пригощаю. -Дякую.
Дякую вам.
Так мило.
Смачнюче.
Що?
Любиш ти їх.
Яблука?
Людей.
Куснеш?
Ні, дякую.
Зустрічався з кимось після повернення?
А ти?
Був у нас один родинний обід, поки ти строк мотав.
Близнюки накачалися.
Ну, принаймні, Жадання.
Аякже, бо мене ж там не було.
Та не знаю.
Думаю, Жаданню не вистачало свого звичного спаринг-партнера
по той бік стола.
А що там блудний синок?
Нічого.
Ні слуху, ні духу.
Як і про тебе, якийсь час.
«А в тебе як справи?»
«Як життя-буття?»
Та потроху, Сну. Дякую, що спитав.
А в тебе як справи, сестричко?
Як життя-буття?
За брата хвилююся.
І смакую яблучко.
Чуєш це?
Знайома мелодія.
Двісті років її не чув.
Ходімо.
Ні, будь ласка, не зупиняйтеся.
Вибачте за шум.
Це не шум. Це Шуберт.
Продовжуйте.
Не можу. Він її так і не закінчив.
Залишив нам лише уривок.
Перепрошую, я — Гаррі.
Я знаю, хто ви, Гаррі.
А хто я — ви знаєте?
Ні. Ще рано. Прошу.
Уже час.
Можна, я лише…
Я мушу сказати дещо. Якщо можна.
Звісно.
Знайте, люди: Бог — наш повелитель, і ніхто, крім Бога.
Я радий, що встиг помолитися.
Батько завжди казав, що хто встигає, той точно потрапляє на Небеса.
Якщо в них вірити, звісно.
Я виглядаю таким старим.
Таким порожнім.
Гаразд, от я і помер.
Що далі?
Зараз дізнаєтеся, Гаррі.
Готовий?
Думаю, він був милим. А ти як гадаєш?
Милим? Не знаю.
Мабуть.
Сестричко…
Що?
Коли мене полонили, то їм був потрібен не я.
А ти.
Так, я знаю.
Що ти робиш?
Скидаю черевики.
І тобі раджу.
Приємно гуляти Землею босоніж.
Це наближає до неї.
Ходімо, не хочу пропустити наступного.
Привіт, Семе.
Привіт. Перепрошую, ми знайомі?
О ні.
Ні.
Я маю поговорити з дружиною, бодай секунду.
Семе…
Ти не розумієш.
Наші квитки на моєму телефоні.
Мені треба лише сказати їй код.
Мені дуже шкода, Семе.
Але ж це наш медовий місяць.
Твій час вийшов.
Семе?
Ходімо, любий.
Семе!
Як ти це робиш?
-Що? -Це.
Встигаєш, до всіх.
Це моя робота. І я її роблю.
Я існувала відтоді, як з'явилася перша жива істота.
І лише коли помре остання, я приберу приміщення,
вимкну світло і…
зачиню Всесвіт на ключ, перш ніж піти.
І я встигаю не до всіх.
Є винятки:
Навіжена Гетті,
а ще твій підопічний.
Як він там, до речі?
Хто? Гоб Ґедлін.
Гадки не маю. До мене не пускали відвідувачів.
Думаю, він би дуже тобі зрадів.
От мені ніколи не радіють.
Хіба це тебе не засмучує?
Та я вже звикла, що в нашій сім'ї найважча робота в мене.
Чесно?
Вони бояться Чорного краю,
хоча в твої володіння вони входять щоночі без остраху.
І це мене ще називають кошмарним.
Спершу було весело.
Жити й помирати було чимось новим,
і люди робили це з властивим їм захопленням перед новими речами.
Та згодом стало важче.
Але ти продовжувала.
Я думала припинити.
Покинути все.
Та це було давно, задовго до цього світу.
Я почала не витримувати.
Нерви геть розхиталися.
Люди не відчувають жодної вдячності за своє народження, наче це їхня заслуга.
Зате помираючи, вони засмучуються, ображаються і переживають.
Та згодом я усвідомила,
що добре слово й дружнє обличчя — це все, що їм дійсно тоді потрібно.
Так само, як і при народженні.
Привіт.
Привіт, маленька.
Зголодніла?
Тоді мама сходить за твоєю пляшечкою.
Так. Боюсь, що так.
На жаль, оце й усе, малятку.
Оце й усе.
Гаразд, люба. Час обідати.
Можемо йти.
Трошки поїмо,
а тоді, може, ще трішки поспимо, мамі на радість.
А тоді, може, до парку?
Люба?
Людство мене дивує.
Їхнє ставлення до твого дару дуже дивне.
ХОСПИС НАҐЛЕРА ЗАСНОВАНО В 1909 РОЦІ
Чому вони бояться Чорного краю?
Адже помирати так само природно, як і народжуватися.
Люди можуть бути не готовими до мого дару.
Та відмовитися від нього не можуть.
Якими би не були обставини.
Наприкінці всі вони лишаються наодинці.
Чорний край — дуже далеко, і подорож туди важка.
Більшості з нас хочеться мати друга поруч.
Згадка про це викликає посмішку.
Про те, що я колись думала, що робитиму це одна.
Але ж так і є.
Ні.
Я приходжу до них наприкінці.
Тримаю їх за руку, як і вони мене.
На своїй роботі я не самотня.
Як і ти.
Сам подумай:
єдине, для чого ми існуємо,
ти і я, Жадання і Розпука,
вся наша сім'я, —
ми тут, аби служити їм.
Не для пригод чи пошуку призначення за межами роботи.
Наша робота — це і є наше призначення.
Ми існуємо заради них.
І коли я це зрозуміла,
я усвідомила, що вони мені потрібні так само, як і я їм.
Я бачила стільки дивовижних речей
і людей, і світів.
Я стільки всього дізналася.
Багатьом не подобається їхня робота, чи не так?
Тож мені ще дуже пощастило.
Слухай, мені скоро пора назад.
Ти вказала мені на те, про що я забув.
Дякую, сестричко.
Для цього ж і є родичі, братику.
До мене! Сюди!
Ще одна зустріч, і тоді я піду.
Я також спізнююся на зустріч.
Передавай йому привіт.
Франкліне!
Мені вже час.
Ти бачила?
Машина отако від мене зупинилася.
«Отако»?
Ага.
Ходімо, Франкліне. Маю показати тобі дещо.
Гаразд.
Побачимося, Сну!
Не губися, добре?
Ну ж бо.
Чого стоїш?
Гаразд.
Але я не розумію, що це дасть.
Ну, хоч я зустрінуся з ними.
Думаю, було б добре, якби ти зустрівся з ними на їхніх умовах,
а не на твоїх.
Сер, по пиву для нас із братом, якщо можна.
Звісно, пані.
Тримайте.
Жахливе.
Це вже третій подушний податок Його Величності за три роки.
Що нам ще залишалося робити?
Коли Пола й Тайлера вбили,
із ними помер дух простого трудівника.
На нас звалилися війна, чума й чвари двох клятих пап.
Кінець світу не за горами, от побачите.
Вчора до мене приходили представники Фейрі.
Казали, що збираються назавжди покидати цей світ.
Сну. Послухай людей.
Випий.
Нам слід повернути закон і порядок.
Нам слід дати відсіч цим бандитам.
Клала щось у піч.
А він поклав руку їй на пазуху.
А вона: «Ви знову прийшли пополювати на кроликів, панотче?»
«Пірс Плауман».
Ось що людям цікаво, Джефрі, а не сороміцькі віршики про пілігримів.
Але ж я люблю поезію, Едмунде.
І бувальщини, що їх розповідають вечорами.
Слухай, я бачив смерть.
Пів мого села вимерло через чорну смерть.
Я бився з Бекінгемом у Бургундії.
Так що не кажи мені, що я не бачив смерті. Смерть, вона…
тупа.
Ти дурень, Гобе.
Люди не мали би помирати.
Вони помирають лише тому, що так заведено.
Як вас це влаштовує — вперед.
Але без мене.
Я вирішив.
Я не помру.
Гобсе, смерть приходить до всіх.
Звідки ти знаєш? Може, мені пощастить? Комусь же має.
У житті стільки справ, стільки всього слід побачити.
Жінок перетоптати. Елю випити. Зі стількома людьми.
Як будь-яке притомне створіння може бажати такої вічності?
От і дізнаєшся.
Як?
Я можу задовольнити його бажання.
Якщо ти це зробиш, то вже за століття він благатиме про смерть, от побачиш.
Буде дуже цікаво.
Що робитимеш із таким довгим життям?
Знайду кращих друзів, ніж ви, це вже напевно.
Ти йому скажеш чи я?
Я.
Чудово, братику.
Чудово.
Я вірно почув: ти не маєш наміру помирати, ніколи?
Так. Так, вірно.
Тоді скажеш мені, як воно.
Зустріньмося тут, Роберте Ґедліне,
у цій таверні «Біла кобила» за 100 років.
За 100 років я сидітиму замість папи Урбана.
Не зважай на них.
За 100 років, цього дня?
Тоді побачимося року 1489 від Різдва Христового.
Хто це був, га, Гобсі?
Уявлення не маю.
Але я вирішив спитати його про це за 100 років.
Як ти знав, що я все ще буду тут?
Хто ти?
Чарівник? Святий?
Демон?
Я уклав угоду з дияволом?
Ні.
Тоді чому я не помер ще давним-давно?
Це якась гра?
Не гра.
Тоді чому?
Хто ти?
Чому ти тут?
Я тут, бо мені цікаво.
Цікавий я?
Твій досвід.
-Що мені слід робити? -Нічого.
Живи собі, як хочеш.
Але кожні 100 років, цього дня, ми зустрічатимемося.
Бо ти хочеш знати, як воно.
Гаразд. Я скажу, як воно.
Це до біса чудово.
Усе змінюється.
У який бік?
Димарі.
Очі більше не сльозяться весь час від диму.
І тепер у нас є ці маленькі клаптики тканини для носів.
А раніше ж ми обходилися рукавами.
І гральні карти.
Ну й що ви ще нового придумаєте?
Як пощастить, якийсь засіб позбавитися вошей.
Але чим ти займався останні 100 років?
Та як і раніше. Служив у війську переважно.
Грабував потроху тут і там, якщо не було війн.
Але зараз я перейшов до нового ремесла.
«Друкарство» називається.
І до гільдії вступати не обов'язково.
Попит невеликий і робота важка,
але це значно краще, ніж годувати хробаків, еге ж?
Тобто жити тобі досі не набридло?
Зовсім.
Тоді за 100 років?
Так.
Ти так і не сказав, хто ти.
Гаразд, Кіте, я тебе зрозумів так: задля власного мистецтва та мрій
можна укласти угоду навіть із найтемнішими силами.
Так.
Друже!
Сідай.
Узяв нам пару пляшок доброго вина.
Навіть почав уже.
Привіт, Гобе.
«Гобе»?
Точно, хоча мене вже давно так не називали.
Зараз я — сер Роберт Ґедлін, давній незнайомцю.
Ти розбагатів, я так розумію.
Боги прихильні до мене, як і до всієї Англії,
де немає рабства чи кріпацтва.
Пиріжка з олениною?
Ні? Вони смачні.
Отже.
Як ми зустрічалися востаннє, я працював із Біллі Какстоном.
Заробив трохи грошенят. А тоді вклав їх у верфі Генрі Тюдора.
Там я заробив чимало.
Тоді відлучився на рік десь, повернувся вже буцімто своїм сином.
Це вже вдруге.
Дівчино, ще вина.
Коли гладкий Генрі вдарився в релігійність, я купив свої маєтки,
а щедре пожертвування короні забезпечило мені…
посвячення в лицарі.
Та це ще не все. Дивись.
Моя прекрасна Елеонора та малий Робін.
Мій перший син, що народився за понад 200 років, принаймні відомий мені син.
Аж смішно.
Так я собі уявляв Небеса колись давно.
Ходити вулицями без остраху. Вдосталь їжі. Добре вино.
Життя таке яскраве.
Рани Христові! Мені би твоє вміння писати.
У Фаусті, коли ти пишеш: «До Бога? Тебе не любить він».
Вілле, сядь.
«Бог, служиш ти якому — це апетит твій власний,
який є суть любов диявола до смертних.
Йому збудую храм я і вівтар,
і немовлят я теплу кров на нього принесу».
Браво!
Я би віддав усе за твій талант.
Давати людям мрії, що житимуть ще довго після моєї смерті.
За такий дар я б уклав угоду, як твій Фауст.
Хто він?
Звуть Віллом Шексбертом. Трохи грає. Написав п'єсу.
І добре виходить?
Ні, лайняно.
А от хлопець поруч, зі зламаною ногою —
от він хороший драматург.
Як би то не було, я залишив найкраще наостанок.
Сама королева ночувала в моєму домі цього літа.
Ось це було дорого.
Ти — Вілл Шексберт?
Так, сер. Ми знайомі?
Так. Але наяву люди забувають це.
Я чув, що ти казав, Вілле.
Хочеш написати видатні п'єси?
Створити нові мрії, що надихатимуть людей?
Таке твоє бажання?
Так.
Тоді нам слід це обговорити.
Сер, ягня — будете?
Так. Давай ягня.
Стільки всього слід спробувати.
І такий потенціал руху вгору.
Не варто так огульно приписувати чуму, пожежі, потопи
до кар Господніх за наші гріхи.
Вони отримують від субсидій більше, ніж інші від чесної праці.
Я зовсім не на цьому наполягаю.
Певні, що вам нічого не треба, сер?
Так, дякую. Я чекаю на…
Не чіпайте мене!
Клятий телепень. Забирайся з дороги!
Забирайся назад у своє кубло до решти покидьків!
Пустіть його. Він мій гість.
Я знав, що ти тут.
Знаєш, якою голодною може бути людина?
Якщо не їсть, а померти з голоду не може?
Я втратив усе.
Землі. Золото.
Елеонору.
Вона померла при пологах.
І дитина теж.
Мій хлопчик, Робін, загинув у бійці в таверні, йому було 20 років.
Після цього я рідко з'являвся на людях.
Мене намагалися втопити, наче відьму.
Сорок років я прожив, став необачним.
Ледве врятувався. Втратив майже все.
А тоді стало ще гірше.
А далі ще й ще.
Я ненавидів кожну секунду останніх 80 років, кожну кляту секунду.
Розумієш?
То ти ще хочеш жити далі?
Ти божевільний?
Смерть — це гарантований програш. А в житті ще стільки всього.
Можемо тепер замовити? Бо я зараз стола зжеру.
ТАВЕРНА «БІЛА КОБИЛА» 7 ЧЕРВНЯ 1689
Я чув дещо цікаве минулого тижня.
Один хлопець сказав мені:
«Якби французькі вельможі грали у крикет із народом так,
як це робимо ми, такої халепи не сталося б».
Знаєш, спочатку колонії, тепер — Франція.
Думаю, у цій країні теж скоро буде революція.
У мене є збереження по всьому світі.
Щойно запахне смаженим, і духу мого тут не буде.
А поки…
я морський торговець.
Існує нова схема, де ти везеш бавовняні товари з Англії в Африку,
там вантажиш негрів, як сардин у бляшанку.
Цим же кораблем перевозиш їх через Атлантику.
І повертаєшся з сирою бавовною, тютюном і цукром.
Що?
Це жахливо, коли одні люди беруть у рабство інших.
Такий уже світ.
Я раджу тобі знайти інший бізнес, Роберте Ґедлін.
Ти даєш мені пораду?
Після 400 років?
А як же «живи собі, як хочеш»?
Своє життя обирай сам.
Але хіба можна не давати вибору, як жити, іншим?
Я обдумаю твою пораду.
Учора бачив виставу «Король Лір».
Із місіс Сіддонс у ролі Гонерільї. Ідіоти придумали щасливий кінець.
Це не триватиме довго.
Видатні твори завжди повертаються до оригіналу.
Той парубок, Вілл Шекспір.
Виявилося, він непоганий драматург.
Ти з ним уклав якусь угоду, правда ж?
Можливо.
І яку ж? Він продав душу?
Який примітив.
Я зустрічаюся з тобою тут уже 400 років
і я все ще так багато чого не знаю.
Хто ти? Насправді?
Як тебе звати?
Мабуть, я спитаю це у вас обох, джентльмени.
О, прошу, не треба вставати.
Це Майкл і Тобіас.
Контрабандисти.
Але вони раді збільшити свої статки, перерізуючи горлянки.
Рушите з місця, й вони переріжуть ваші.
У цій частині Лондона розповідають байку,
що раз на століття у таверні Диявол зустрічається з Вічним жидом.
Два роки тому я знайшла це,
пришитим до сорочки мерця.
Це що, я?
Виглядаю жахливо. А ти ще гірше.
Ви повертаєтеся до цього пабу кожні 100 років,
укладаючи угоди з людьми, пропонуючи дари, безсмертя,
яке ви зараз подаруєте мені.
Вам що, немає чого сказати?
Я не Диявол.
А я — не єврей.
Тьху.
Тоді що ви за створіння?
А хто питає?
Я Леді Джоанна Константин.
Ви обоє підете зі мною. Моя карета чекає надворі.
Бачу, що ви багато чого зможете мені розповісти.
Багато чого навчити.
Ні.
Думаю, ні.
Піднімайтеся.
Заждіть.
Ні.
Тільки не ти.
Пробач.
Що ти з нею зробив?
Вона має старих привидів, яких я їй показав.
Тобі не треба було мене захищати.
Вочевидь.
Але все ж мені б не хотілося через 100 років пити тут самому.
Думаю, ти будеш проти знайти нам інший паб на сьогодні?
Вона могла розказати про нашу зустріч іншим.
Це може тобі загрожувати.
Я в цілковитій безпеці.
Я не можу померти, пам'ятаєш?
Так. Але тебе можуть поранити або ув'язнити.
Ми маємо бути обережні.
Завжди.
До зустрічі за 100 років?
До зустрічі.
Зустріла я корнетика В драгунському полку
Отримав він лиш облизня
Я ж — ложку золоту
Ви мене налякали, сер.
Я було подумала, що це Кривавий Джек власною персоною.
Ні.
Я знаю, сер. Я просто жартую.
Не пригостите даму випивкою?
А тоді, може, швидкий перепихон?
Покатайте мене на своєму жеребці.
Та ні, не треба.
У тебе, мабуть, і не стоїть, збоченцю миршавий.
Лу!
Купи собі випити.
Лише трохи, хіба.
Вибач за П'яничку Лу.
П'яничка Лу. Її так називають?
Ну, тут її звуть «Амбулаторія».
Чому?
Бо вона там часта гостя,
а ще дуже багато чоловіків потрапили туди через неї.
-Уявлення не маю, як її звати. -Луїз Болдвін.
Її батько служив у британській армії.
Її кузен зґвалтував її, зробивши їй дитину, і покинув,
коли вона була ще дитиною.
Звідки ти все це знаєш?
Твій келих порожній. Тобі треба ще вина.
Ти знав Леді Джоанну. Знаєш П'яничку Лу.
Ти всіх знаєш, правда?
Я ще зустрічав її потому.
Кого? Леді Джоанну?
Вона виконала моє доручення. І, мушу визнати, чудово впоралася.
Це, може, єдине, що я вивчив за ці 500 років.
Люди майже завжди кращі, ніж ти про них думаєш.
Але не я. Я все такий же.
Думаю, можливо, ти змінився.
Ну, може, я чогось і навчився на власних помилках. Але…
це мене не спиняє від нових.
Гадаю, це ти змінився.
І як?
Думаю, я знаю, чому ми й далі зустрічаємося тут, століття за століттям.
Це не тому, що ти хочеш перевірити, чи я хочу померти.
Не думаю, що я колись цього захочу.
Зараз ти вже це знаєш.
Тож, думаю, тобі потрібно дещо інше.
І що ж це може бути?
Дружба.
Гадаю, ти самотній.
Як ти посмів…
-Ні, слухай, я не кажу… -Як ти…
Ти посмів припустити, що такому, як я, може знадобитися твоя компанія.
Так. Саме так.
Тоді я піду геть і доведу, що ти помиляєшся.
Я тобі ось що скажу — я буду тут за 100 років.
Якщо і ти тут будеш, то це тому, що ми друзі.
Не інакше, ясно?
Чорт.
Клятий подушний податок Тетчер.
Точно буде революція…
Голися ото, вдягайся, шукай роботу, коли виплати по безробіттю
більші, ніж чесний заробіток.
…їй на пазуху.
А вона: «Ви знову прийшли пополювати на кроликів, панотче?»
Чи можна я…
Взагалі-то, я на декого чекаю.
Віскі, будь ласка.
Яке саме? У меню багато позицій.
Із найбільшою витримкою.
Ну, я маю Glen Grant, яке тобі в татусі годиться.
Я старший, ніж здаюся.
Когось чекаєш?
Гадаю, мене продинамили.
Ми посварилися. Коли були тут останнього разу.
Це я винен.
Хотілося би сказати, що я просто був п'яний, та я просто був бовдуром.
Я бачив стільки сварок між друзями в пабах.
Але потім вони просто сміються над ними разом.
Може, наступного століття.
Тоді тобі треба буде знайти новий паб.
Це місце продали під новобудову.
Міська рада намагається їх спинити,
та в цій країні, якщо ти маєш достатньо грошей,
можеш робити все, що заманеться.
Налити ще, поки чекаєш?
Будь ласка.
ПІД ОХОРОНОЮ ПРОХОДУ НЕМАЄ
НОВИЙ БАР
Ти спізнився.
Здається, я маю вибачитися.
Чув, що неввічливо змушувати друзів чекати.
Прийди, мила сестро.
Це я, Жадання.
Я стою в своїй галереї і тримаю твій герб.
Наш брат звільнився зі своєї клітки.
Наш план провалився.
Та не переймайся. У мене є новий.
Переклад субтитрів: Володимир Лозицький