СЕРІАЛ NETFLIX
РОЗДІЛ 10: ЗАГУБЛЕНІ СЕРЦЯ
Я вас не скривджу.
Ти ж щойно його вбив.
Щойно я врятував тобі життя. Знову. І намагаюся врятувати твоє теж.
Від кого?
Від Морфея.
Хто такий Морфей?
Джеді, залишиш нас на хвилинку?
Ти один із загублених Кошмарів.
А ти — вихор.
Якщо тобі це відомо, то ти знаєш, що Морфей наглядає за мною.
Гадаєш, він за тобою наглядає, аби захистити?
Він наглядає за тобою, аби тої ж миті,
коли ти почнеш руйнувати стіни між снами людей у своєму сні —
убити тебе.
Та якби хтось захищав тебе, не дав йому тебе вбити,
тоді ти б стала центром Марення.
Він був би безсилий, а я б отримав свободу.
Хороший Лікарю.
П'ятнадцять хвилин до промови нашого почесного гостя.
Як усе минуло з Філіпом Сітзом?
Добре.
Тебе не вистачало.
-Ти знайшов хлопчика? -Так.
Ми поговорили.
Він побачив унизу деякі дорослі речі, яких він не зрозумів,
та я йому все пояснив.
Він не створить проблем?
Нічого, з чим би я не впорався.
Побачимося внизу.
Я спущуся на годинку.
Зачекаєш на мене?
Ні. Я забираю Джеда. Ми їдемо додому.
Гаразд.
Так, можете їхати, якщо хочете,
і, очевидно, вам небезпечно вештатися готелем.
А якщо залишите готель, ворон Сну вас знайде.
Я тобі ось що скажу.
Це твій номер.
Обидва ключі належать тобі.
Я повернуся за годину.
Постукаю. Якщо схочеш, то впустиш мене.
Як не схочеш, я піду геть.
Замкни за мною двері, хтозна, що може трапитися.
Присутність сьогодні з нами нашого почесного гостя — це живий доказ,
принаймні для мене,
що мрії збуваються.
Він — жива легенда,
що надихає всіх нас,
один із найперших і найкращих.
Пані й панове.
Коринтянин.
Зазвичай я не виступаю на публіці,
але втратити можливість виступити перед стількома людьми,
які об'єднані спільною пристрастю, спільною мрією,
було би просто безглуздо.
Бо ви особливі люди.
Дуже особливі люди.
Ми американські мрійники,
які рухаються священною дорогою істинних знань,
що вимощена кров'ю та золотом.
І по всіх усюдах цієї прекрасної країни
ми вбиваємо людей.
Ми не заробляємо цим на життя,
ми не шукаємо помсти.
Ми не вбиваємо заради вигоди.
Ми вбиваємо заради самого вбивства.
Ми підприємці сфери, що розвивається.
Та бачать нас лише раз на рік.
І от я вас бачу.
Бачу вас тими, ким ви є насправді.
І я хочу, щоб ви це теж побачили.
Тож зробіть мені послугу.
Заплющте очі.
І побачте себе тими, ким вас бачу я.
Ми гладіатори.
Завойовники.
Ми дослідники…
шукачі правди.
Ми головорізи.
Ми мисливці.
Солдати удачі.
І королі ночі.
Джеді, нам треба йти.
Ти мене розчаровуєш, Коринтянине.
Ти й ці… люди, яких ти надихнув і створив…
розчаровуєте мене.
Я дуже старався бути тим, ким ти мене створив.
Ні, ти не просто старався,
ти перевершив усі мої очікування.
Ти був моїм шедевром.
Темне дзеркало, що має показувати те, чого має уникнути все людство.
Так, це я.
Саме це я й зробив.
Ні. Глянь на себе, ходиш землею понад століття,
заражаючи інших своєю жагою смерті, але що ти їм дав?
Що ти посіяв? Нічого.
Просто ще дещо, чого бояться люди. І все.
І що тепер?
Відішлеш мене назад у їхні сни?
Бо я не піду з власної волі.
Ніж проти сну?
Думаєш, сни не можуть загинути теж?
-Давай з'ясуємо. -Годі.
Як?
Роуз Вокер стає сильнішою з кожною секундою, поки ти стаєш слабшим.
Вона переносить твоє місце в центр Марення.
Вона стоншує стіни між свідомістю сновидців,
і зараз вони всі бачать один сон.
Сон, на який їх надихнув я.
Ні.
Це вже відбувається.
Ти нічого не можеш зробити. Вона вже блукає у снах.
Тоді вона цілком досяжна для мене.
Думаю, навряд.
Адже тепер вона знає, що ти плануєш її вбити.
Джеде, тікай!
Ти мусиш прокинутися.
Не слухай його, Розенятку.
Зараз сила в тебе, не в нього. Це твій сон.
Це його мрія — для твого світу.
Нехай буде твоя. Що завгодно, Роуз. Почнімо з чистого аркуша.
Де Джед?
Джед у порядку.
Він спить нагорі. Поруч із тобою.
Цей сон тепер твій. Усе Марення тепер твоє.
Марення твоє. Він тобі так сказав?
Він сказав, що ти мене вб'єш.
Він тобі сказав чому?
Коли вихор руйнує стіни між снами,
то створює єдиний нестабільний сон,
що знищить себе сам і забере з собою Явосвіт.
Твій світ. Усе й усі помруть.
-Не вір йому, Роуз. -Таке вже траплялося.
Я не впорався зі своїми обов'язками, і було втрачено цілий світ.
Він не вб'є тебе, якщо його вб'єш ти.
Моя смерть може врятувати твоє життя,
але не життя тих, кого ти любиш.
-Я намагаюся вберегти твоє життя. -Я намагаюся вберегти твій світ.
-Ти мусиш вибрати когось із нас. -Годі!
Якщо я така могутня, як ти кажеш, значить, я знайду власний шлях.
А поки стіни здіймуться знову.
Бо я більше не сплю.
Дякуючи вам обом, я геть прокинулася.
Якщо ти думаєш, що я повернуся до Марення з тобою…
Ти не повернешся.
Я створив тебе, щоб ти служив людству. А не харчувався ним.
Знаєш, чому я це роблю?
Так я можу відчути, як це — бути людиною.
А тобі на людство начхати.
Ти дбаєш лише про себе й своє королівство, й свої правила.
Я є носієм усього колективного несвідомого.
Без моїх правил воно мене поглине.
Людство буде поглинуте.
Або ти нарешті зможеш щось відчути.
Проблема не в мені, Сну.
Маєш рацію.
Це була моя провина. Не твоя.
Я так багато від тебе очікував.
Та я неправильно тебе створив.
Тож зараз я мушу відмінити створене.
Я лише шкодую, що не зможу побачити, як Роуз Вокер зробить із тобою те саме.
Наступного разу, коли я створю тебе, ти не будеш таким порочним
і дріб'язковим, маленький Сну.
А ви…
ті, хто зве себе «колекторами»,
досі ви жили фантазіями,
у яких ви уявляли себе жертвами,
заспокійливими казочками, аби самостверджувати свою правоту.
Цьому прийшов кінець.
Сон скінчився.
Я забрав його. Ось мій вам вирок:
відсьогодні й надалі
ви знатимете,
наскільки ви боягузливі, егоїстичні
й потворні.
Ви відчуєте біль тих, кого ви замордували.
Алло, 911?
Я дзвоню, щоб зізнатися в злочині.
А горе тих, хто досі оплакує вбитих вами,
їх біль, як і своє каяття,
ви нестимете тягарем аж до скону віків.
Мені прослідкувати за нею?
Ні. Кола вона не спить, вона нічим не загрожує.
Але сьогодні вночі, коли вона спатиме, я її знайду.
І ми покінчимо з цим.
Можна спитати?
Мама все ще хворіє чи…
Мені шкода, Джеді.
Вона…
Вона померла пару місяців тому.
Але ти мусиш знати, що вона ніколи не припиняла спроб повернути тебе.
Тато просто… не хотів тебе відпускати.
Тож лишилися лише ти і я?
Ні. Взагалі-то, ні.
У нас є прабабуся, яка не може дочекатися зустрічі з тобою.
І моя найкраща подруга Літа, яка живе над нами.
Вона тобі дзвонить.
Вгадай, хто зі мною в машині?
Я не хочу, аби ти панікувала. Та я в лікарні.
Що?
Дитина от-от народиться. У мене перейми.
О боже!
Це Роуз?
Тут Барбі, Кен і Хел.
Ми про неї піклуємося, Роуз.
Шанталь та Зельда вже їдуть.
Ми теж, обіцяю.
Не квапся. Їдь обережно.
Скоро побачимося.
Як вона? Із нею все гаразд?
Я впевнена, з нею все гаразд, але ми не її родина,
тож вони нам нічого не кажуть.
Ти знала, що вона була вагітна?
Звісно, вона знала.
Ти ж знала, правда?
Познайомтеся з Джедом.
-Джед! Привіт. -Привіт, Джеде!
Це справжній павук?
Колись був.
У нас велика колекція опудал павуків.
Хотів би побачити?
Привіт, Роуз.
Вона розкрилася лише на три сантиметри. Лікар поруч із нею.
Та медсестра тобі це сказала?
Так. Вона дуже мила.
Так, виглядає непогано.
Де Ґілберт?
Він лишив мені повідомлення, що йому треба додому. Я думала, він із вами.
Ні.
Може, треба комусь подзвонити? Родині Літи?
Чи таткові малюка, хто б це не був.
Тобі не треба нам казати. Хто він?
Зараз занадто пізно, аби комусь дзвонити.
Хоча…
Юніті?
Доброго ранку, люба.
Я тебе розбудила. Вибач.
Роуз, єдина річ у моєму житті, якої я не надто потребую — це сон.
Ти знайшла Джеда?
Так. Він у безпеці.
Я можу попросити тебе про послугу?
Звісно, люба. Що завгодно!
Якщо зі мною щось трапиться, гіпотетично…
Із тобою нічого не трапиться.
І все ж…
Якщо я сьогодні засну й не прокинуся,
Джед зможе жити з тобою?
Я збиралася запропонувати, щоб ви обоє приїжджали й жили зі мною.
Справді?
Роуз.
Я часто думаю, яким би було моє життя, якби я його не проспала.
Чи мала би я родину, і на що це було б схоже?
Щойно ви з Джедом приїдете сюди, мені більше не треба буде про це думати.
Ти просто неймовірна. Знаєш це?
Це в нас сімейне.
Поспи ще трохи.
Вибач, що розбудила. Солодких снів.
Бувай, люба.
Ти в порядку?
У Зельди є обнадійлива моральна проповідь стосовно Бога й важких часів,
а ще про мінливу кількість відбитків на піску.
Вона якось прочитала її мені, чим надзвичайно мене втішила.
Мені спитати, чи…
Перепрошую. Ви Роуз?
Вибач, що навантажую тебе цим зараз.
Припини.
Я просто боюся, що сьогодні вночі, коли я засну…
Сон мене вб'є.
Не вб'є.
Він сказав, що якщо він мене не вб'є, то загине весь світ.
Загинуть усі.
Послухай мене.
Якщо це правда,
якщо ти маєш силу, щоб знищити світ,
то ти маєш силу, щоб знищити його.
Я не хочу його знищувати.
Я нічого з цього не хочу.
Я боюся заснути. Боюся прокидатися.
Це він має боятися.
Коли ти сьогодні заснеш, ти маєш знайти його й покінчити з цим.
Усе залежить від тебе, Роуз.
Тепер ти головна. Ти — вихор.
Існує вихор,
справжній оберіг,
смертний із такою сильною здатністю
ходити по снах, що може навіть подорожувати снами інших.
Будь обережна, щоб не загубитися в них.
Знайди власний шлях.
Гадаєш, він за тобою наглядає, аби захистити?
Тої ж миті, коли ти почнеш руйнувати стіни між снами людей
у своєму сні…
Ти маєш силу, щоб знищити його.
…убити тебе.
-Ти вихор. -Роуз!
Куди б ми не йшли, що б не робили
Ми робитимемо це разом
Може, ми підемо недалеко
Але точно, мов зірка
Де б ми не були, ми завжди разом
Куди б я не йшла, він іде зі мною
Куди б я не йшов, вона йде зі мною
-Жодних тривог -Жодних бійок
-Жодних сварок -І без егоїзму
Друзі
Разом
І ось що той розказав.
Була темна й штормова ніч.
І шкіпер сказав старпому: «Старпоме, розкажи-но історію».
І ось що той розказав.
Була темна й штормова ніч.
І шкіпер сказав старпому: «Старпоме, розкажи-но історію».
І ось що той розказав. Була темна й штормова ніч.
І шкіпер сказав старпому:
-«Розкажи-но історію». -Шанталь?
-І ось що той розказав. -Це я. Роуз.
Була темна й штормова ніч. І шкіпер сказав старпому:
-«Старпоме, розкажи-но історію». -Давай я.
І ось що той розказав.
Була темна й штормова ніч.
І шкіпер сказав старпому:
«Старпоме, розкажи-но історію». І ось що той розказав.
У вересні 1811 року
поштова карета зупинилася на в'їзді до Асварбі Холу,
в самому серці Лінкольнширу.
Маленький хлопчик вистрибнув з карети, щойно вона спинилася,
і роззирнувся довкола.
Обережно, принцесо Барбаро, я відчуваю дивний запах у повітрі.
Кого саме, Мартіне Тенбоунз?
Зозулі? Хіроманта? Полковника Знань?
Нікого з них.
Щось відбувається, моя принцесо. Гляньте.
Кене?
Що ти робиш у Землі втрачених можливостей?
От лайно.
Боже.
Ходімо, Мартіне Тенбоунз. Нам треба йти.
Що ви всі тут робите?
Люба. Це не те, про що ти подумала. Тобто…
О боже.
Боже мій.
Що відбувається?
Це через мене. Мені шкода. Але це лише сон.
Вам просто треба прокинутися. Негайно.
-Роуз! -Роуз, будь ласка!
Роуз, навіщо ти це робиш?
Я не можу це спинити. Вам треба прокинутися.
Будь ласка, благаю вас.
Була темна й штормова ніч…
поштова карета зупинилася біля Асварбі Холу,
«Розкажи мені історію».
Зельдо!
Роуз!
-Хеле! -Я знайшов тебе!
-Хеле, тримайся. -Не відпускай!
Хеле!
Роуз, я тебе врятую!
Ні, Джеде, не підходь.
-Я тебе врятую! -Ні!
-Роуз! -Джеде!
Джеде!
Ти спричинила серйозні пошкодження.
Але зараз я ще можу їх виправити.
Що сталося з Джедом? І з моїми друзями?
Вони сплять у своїх ліжках, але вони в небезпеці. Усі в небезпеці.
До тих пір, поки вихор не помре.
Я можу вам допомогти?
Так, будь ласка. Я шукаю книгу.
У нас тут усі будь-коли написані книги, як і ті, які ще не написані.
Я шукаю історію свого життя,
точніше, яким би воно могло бути.
Я маю детальний облік снів усіх сновидців.
Ні. Дякую. Я вже виспалася з головою.
Я хочу прочитати про життя, яке я не прожила.
Я не зовсім впевнена, що в нас є ці розділи.
Якщо ви маєте всі написані книги
і ті, які лише будуть написані, то вона має бути десь тут.
Ось вона.
Ви Юніті Кінкейд?
Роуз Вокер ваша правнучка?
Так.
Звідки ви знаєте Роуз?
Смерть — це не завжди так уже й погано.
Ти могла би лишитися тут.
Мій ворон колись був смертним.
Стривайте! Сер!
Ґілберте? Що ти тут робиш?
Це — Флотський Гал.
Ти? Ти Сон?
Так.
Я покинув своє місце тут, щоб відчути, як це — бути людиною.
І я хочу запропонувати власне життя замість твого.
Боюся, це неможливо.
Щоб Марення і Явосвіт існували й надалі,
вихор має померти.
То який тоді сенс вихору?
Навіщо ми взагалі існуємо?
Якщо чесно…
Я маю теорію.
Коли людина потрапляє до центру Марення,
вона має нам нагадати, що ми існуємо завдяки снам людей,
а не навпаки.
Саме лише чудо існування людства завжди має переважувати для нас
будь-які чудеса могутності.
У мене не піднімається рука покарати тебе за втечу, Флотський Гале.
Але тобі час знову зайняти своє місце.
Це для мене честь, сер.
Я ніколи не прагнув полишити свої обов'язки.
І які були ваші обов'язки? Хто ви такий?
Люба моя, Флотський Гал — це не «хто», це «де».
Я був не особою, а місцем.
І якщо ти лишишся
у Маренні після смерті, відвідай мене.
Прогуляйся моїми луками й зеленими галявинами.
Відпочинь під моїми деревами.
Прощавай, Роуз Вокер.
Для мене було честю бути людиною поруч із тобою.
Я не хочу забирати твоє життя.
Але ми всі маємо обов'язки, і це — мій.
Мені шкода.
Просто зроби це.
Усе, що завгодно, щоб урятувати мого брата й друзів.
Я готова.
Повелителю, зупиніться.
Юніті?
Це Юніті Кінкейд.
Я прабабуся Роуз.
Згідно цієї книги, це я мала бути вихором.
Але через те, що вас ув'язнили й тримали за межами Марення,
ця доля перейшла до моїх нащадків.
Я не розумію.
Ви не дуже кмітливі, еге ж?
Ходи сюди, Роуз.
Я хочу, щоб ти зазирнула всередину себе
і віддала мені те, що робить тебе вихором.
Але як?
Ти ж спиш, люба.
Тут усе можливо.
Це?
Дякую, моя люба Роуз.
Тепер вихор — це я, Королю Снів, як і мало бути давним-давно.
Тож залиш мою правнучку в спокої.
Юніті?
Що сталося?
Ти померла, щоб Роуз змогла жити далі.
Мені так шкода.
Ні, не шкодуй. Я не шкодую.
Я мала померти дуже давно, Роуз.
Та якби я померла,
я би не зустріла свого золотоокого чоловіка,
і у нас би ніколи не було нашої гарненької донечки,
і ти би ніколи не народилася.
Стривай, батько твоєї дитини мав золоті очі?
Я ніколи не бачила нічого подібного.
А я бачив.
Прощавай, люба Роуз.
Містер Голдевей подбає, щоб ви з Джедом мали все, що вам треба.
Ви з братом діти Безмежних.
Ти багато натерпілася.
Ти можеш залишити це місце.
Прощавай, Роуз.
Він дуже сильний. Не відпускає мій палець.
Він ідеальний.
Ми зробимо це разом, правда?
Ми вже разом. Правда, малюку?
Я твоя тітонька Роуз. А це — твій кузен Джед.
Привіт, дитинко.
Ти вже придумала ім'я?
Я думала назвати його на честь Гектора, але…
для мене існує лише один Гектор.
І ця дитина заслуговує на власне ім'я.
Ви помічали, що люди звертаються до тебе на ім'я лише
коли в тебе неприємності?
Роуз?
Взагалі-то, це правда.
Бачиш? Поки в тебе немає імені, ти не матимеш проблем.
Моя черга.
Готуйтеся. Він дуже милий.
Ми готові.
Заходити слід по одному.
Припини. Люба!
Люба, це був просто сон.
Як вони?
Чудово.
Їх сьогодні виписують, і завтра ми полетимо додому.
Так скоро?
У Нью-Брансвік?
Як далеко це від Нью-Йорка?
Менше години їзди. А що?
Не знаю, минуло ночі мені наснився сон,
і тепер я думаю, може, мені продати будинок і переїхати назад?
Ми купимо будинок.
Жадання.
Я стою в своїй галереї і тримаю твій символ.
Говори зі мною.
Нічого собі, солоденький Сну. Оце так сюрприз.
-Це якесь свято. -Добре.
Я йду до тебе.
Ідеш?
Ну, звісно.
Ти знаєш, у моїх покоях тобі завжди раді.
Давно не бачилися.
Жадаєш чогось?
Я нічого від тебе не жадаю, крім декількох відповідей.
Це тест?
Юніті Кінкейд мала бути вихором цієї ери.
Але дехто скористався моїм ув'язненням,
зробивши їй дитину,
чудово знаючи, що вона стане вихором,
і я буду змушений її вбити.
Було так очевидно, що це я?
Ні.
Твої сліди були добре приховані.
Що ж, із твоїх уст це похвала.
Які були твої справжні наміри?
Щоб я пролив кров нашої родини?
З усіма наслідками?
Це майже спрацювало цього разу.
Моя крове.
Ми, Безмежні, слуги людей, а не їхні володарі.
Ми існуємо лише тому, що в глибині душі вони вірять у наше існування.
Ми не маніпулюємо ними.
Радше, це вони маніпулюють нами.
І тобі та Розпуці,
і навіть бідоласі Делірію варто було би запам'ятати це.
Ще раз нашкодиш мені або комусь із мого оточення, і я забуду, що ми рідня.
Вважаєш, у тебе достатньо сили, щоб тягатися зі мною?
І зі Смертю?
І з Долею?
Ні.
Затям це, коли наступного разу матимеш бажання втрутитися в мої справи.
Бідолашний Сну.
Цього разу ти таки розізлився, правда?
Наступного разу я цим не обмежуся.
Володарю.
Перепрошую, що відриваю вас від роботи, але…
Щось трапилося?
Ні, взагалі-то, я маю хороші новини.
Сьогодні вранці в бібліотеці з'явилася нова книга, написана Роуз Вокер.
І як вона?
Вам може не сподобатися зображення короля в цій історії, але…
Мені сподобалося.
Вона донька Безмежних, їй є що розповісти.
Розі, висилай.
Вона дуже хороша.
Ходімо поїмо. Вечеря вже тут. Ходімо.
ДЯКУЄМО, ОТРИМАНО
Ви створюєте нові Кошмари на заміну Клоні й Коринтянину?
Світові ще не потрібен новий Коринтянин.
Взагалі-то…
ти не сховаєш це десь у безпечному місці?
Я закінчую Сон.
Тоді я залишу вас.
Люсьєно.
Не хочеш привітатися?
Клоно, ти виглядаєш неймовірно.
Дякую, Люсьєно.
Можна поцікавитися, чому ви змінили свою думку стосовно мене?
Я просто не маю права повернутися сюди за століття
й очікувати, що все буде без змін.
Люсьєна намагалася це до мене донести.
І ти теж.
Лише тепер я дослухаюся.
Або намагаюся.
Нові Сни.
Нові Кошмари.
Нова ера.
Дякую, сер.
Я тут дещо затримаюся.
Ти не могла би подбати про решту справ, доки я працюю?
Із задоволенням, сер.
Ваша Величносте.
Мені покликати слуг, щоб допомогли вам вдягнутися?
Заплановано декілька битв демонів, щоб вас розважити.
Цього би мені зараз хотілося найменше.
У такому випадку, лорд Азазель хотів би поговорити.
Це ще гірше.
Тоді я швидко, Ваша Величносте.
Азазелю, це так схоже на тебе — з'являтися без запрошення.
Я прийшов виразити волю всіх лордів Пекла.
Ви припинили свої чвари на час, достатній, аби виразити спільну волю?
Так, але щоб об'єднатися проти вашого ворога, нашого ворога — Сну Безмежного.
Військо Пекла готове до ваших наказів, якщо ви забажаєте атакувати.
Ви хочете вторгнутися до Марення?
Якщо ви накажете.
А потім, можливо, й до Явосвіту?
А згодом, навіть до Срібного Міста.
Саме так.
Оскільки ніхто з нас не може залишити Пекло,
ми можемо розширити наші кордони, доки Пекло не буде скрізь.
Тут є про що подумати, Азазелю.
Я прошу вас не просто подумати.
Генерали вимагають дій.
Справді?
Тоді я діятиму. Так їм і перекажи.
Чудово.
Гарного дня, Ваша Величносте.
Йому не можна вірити.
Ні, та він має рацію.
Тоді, якщо дозволите спитати, що ви робитимете?
Те, чого я ніколи до цього не робила.
Те, що вкрай розгніває Бога…
і поставить Морфея на коліна.
Переклад субтитрів: Володимир Лозицький