EN NETFLIX-SERIE
SJETTE KAPITTEL: LYDEN AV VINGENE HENNES
Se opp!
Beklager. Men bra mottak.
Takk.
Franklin.
Kom igjen. Hva venter du på?
Hva gjør du?
Mater duene.
"Hva får du hvis du gjør det for ofte?"
"Feite duer."
Det er fra Mary Poppins. Har du sett den?
Nei.
Hva er i veien?
Hva mener du?
Jeg merker at noe er galt. Bare se på deg.
Sitter her, sturer og mater duene.
Det ligner ikke deg.
Nei. Kanskje ikke.
Jeg vet ikke hva som er galt, men…
Du har rett.
Det er noe galt.
Da de tok meg til fange, hadde jeg bare én tanke.
Hevn.
Det var ikke så tilfredsstillende som ventet.
I mellomtiden falt riket mitt fra hverandre.
Redskapene mine ble stjålet og spredt.
Så jeg la ut for å finne dem.
Og det gjorde jeg.
Nå er jeg mektigere enn på eoner.
Og likevel…
Her er du, og mater duene.
Fram til da
hadde jeg en søken.
Et formål utover min funksjon, og plutselig var det over og…
Jeg følte meg skuffet.
Sviktet.
Tom.
Gir det mening?
Jeg var så sikker på å bli tilfreds når jeg fikk alt tilbake.
Men på sett og vis føles det verre.
Jeg føler…
Ingenting.
Sånn.
Du spurte.
Du kunne ha kontaktet meg.
Jeg ville ikke uroe deg.
Det er ikke til å tro.
La meg si deg noe, Drøm.
Og jeg sier det bare én gang, så følg med.
Du er den dummeste,
mest selvsentrerte, patetiske antropomorfe personifikasjonen
i denne eller noen annen dimensjon.
Synes synd på deg selv fordi den lille leken din er over,
og du har ikke baller til å dra ut og finne en ny.
Du er like ille som Drift.
Nei, verre.
Tenkte du aldri at jeg kanskje var bekymret for deg?
-Jeg tenkte ikke at… -Akkurat.
Du tenkte ikke.
Se opp!
Jøss.
Du er like god som… vennen din.
Han er ikke vennen min. Han er broren min. Og en idiot.
Jeg bare mater fuglene.
Jeg kan ikke bli hele dagen. Jeg har jobb å gjøre.
Du kan bli med hvis du vil, eller sitte her og sture.
Jeg kan vel bli med.
Ikke gjør det for min skyld.
Før du går: Kan jeg treffe deg igjen?
Ja visst, Franklin. Vi treffes igjen.
Seriøst?
Snart.
Greit, kult.
La meg få nummeret ditt og…
Vent, hvordan visste du…
Kom igjen, Franklin! Er du med?
Se!
Nam!
To, takk.
Ikke til meg.
Det er bra for deg.
-Jeg er ikke sulten. -Spis det senere.
Bare ett. Takk.
-Vær så god. Det er en gave. -Takk.
Takk.
Så hyggelig.
Det er kjempegodt.
Hva er det?
Du er flink med dem.
Epler?
Mennesker.
Bit?
Nei takk.
Har du sett noen av de andre etter at du kom tilbake?
Har du?
Vi hadde én familiemiddag mens du var borte.
Tvillingene var glade.
I hvert fall Drift.
Ja, sikkert, når jeg var borte.
Jeg vet ikke.
Jeg tror Drift savnet sin vanlige sparringpartner
ved middagsbordet.
Hørt fra den villfarne?
Nei.
Fortsatt savnet.
Dere ble begge savnet.
"Hvordan går det, søs?
Står til om dagen?"
Bare bra, Drøm. Takk som spør.
Hvordan går det, søster?
Står til om dagen?
Bekymret for broren min.
Og jeg nyter dette eplet.
Hører du det?
Jeg kjenner dette stykket.
Har ikke hørt det på 200 år.
Kom.
Nei. Ikke slutt.
Beklager bråket.
Det er ikke bråk. Det er Schubert.
Fortsett.
Det kan jeg ikke. Han fullførte den ikke.
Vi har bare et fragment.
Beklager, jeg heter Harry.
Jeg vet hvem du er, Harry.
Vet du hvem jeg er?
Nei. Ikke ennå. Vær så snill.
Tiden er inne.
Kan jeg bare…
Det er noe jeg må si. Hvis det er i orden.
Selvsagt.
Hør, Israel! Herren er vår Gud, Herren er én.
Jeg er glad jeg ba Shema.
Faren min sa alltid at den garanterer deg en plass i himmelen.
Hvis du tror på himmelen.
Jeg ser så gammel ut.
Så tom.
Så jeg er død.
Hva nå?
Nå får du vite det, Harry.
Er du klar?
Jeg syntes han var søt. Eller hva?
Søt? Jeg vet ikke.
Kanskje.
Søster…
Ja?
Det var ikke meg de ville ta til fange.
Det var deg.
Ja, jeg vet det.
Hva gjør du?
Tar av meg skoene.
Du burde ta av dine også.
Det er godt å kjenne jorden under bare føtter.
Det gir bakkekontakt.
Kom, jeg vil ikke gå glipp av den neste.
Hei, Sam.
Hei. Beklager, kjenner jeg deg?
Å nei.
Nei.
Jeg må snakke med kona mi, bare et øyeblikk.
Sam…
Du forstår ikke.
Flyinformasjonen vår er på telefonen min.
Jeg må bare gi henne koden.
Jeg er så lei for det.
Men vi er på bryllupsreise.
Tiden er inne.
Sam?
Kom igjen.
Sam!
Sam… Sam!
Hvordan klarer du det?
-Hva da? -Dette.
Stille opp for alle sammen?
Jeg har en jobb å gjøre. Og jeg gjør den.
Da den første levende tingen fantes, var jeg der.
Når den siste levende tingen dør, skal jeg sette stolene på bordet,
skru av lyset og…
…låse universet når jeg går.
Og jeg stiller ikke opp for alle.
Det finnes unntak.
Gærne-Hettie.
Og så er det prosjektet ditt.
Hvordan går det med ham?
Hvem? Hob Gadling?
Vet ikke. Jeg måtte stå over vår forrige avtale.
Han vil sikkert gjerne se deg.
Men de er aldri så glade for å se meg.
Plager det deg ikke?
Jeg pleide å tro at jeg hadde den vanskeligste jobben i familien.
Gjorde du?
De frykter Skyggelandet,
men de går inn i ditt rike hver natt uten frykt.
Og likevel er jeg langt mer skremmende enn deg.
Det var greit i begynnelsen.
Død og liv var noe nytt,
og folk var like entusiastiske som med alt nytt.
Etter en stund ble det vanskeligere.
Men du fortsatte.
Jeg lurte på å gi opp.
Gå min vei.
Det var for lenge siden, lenge før denne verdenen.
Det begynte å gå veldig innpå meg.
Jeg ble liksom hard og skjør innvendig.
Folk er så fornøyd med å bli født, som om det er deres egen fortjeneste.
Men de blir opprørt og såret og rystet når de dør.
Men etter hvert forsto jeg at alt de trenger,
er noen hyggelige ord og et vennlig ansikt.
Som i begynnelsen.
Hallo.
Hallo, lille venn.
Er du sulten?
Mamma skal hente flasken din.
Ja. Jeg er redd for det.
Det var alt, vesla.
Det er alt du får.
Ja vel, vennen. Nå er det lunsj.
Vi kan gå.
Vi spiser litt,
så kanskje en lur til for mammas skyld.
Så kanskje parken?
Vennen?
Jeg undrer meg over menneskene.
Holdningen deres til gaven din er så merkelig.
Hvorfor frykter de Skyggelandet?
Å dø er like naturlig som å bli født.
Folk er kanskje ikke klare for gaven min.
Men de får den likevel.
Uansett omstendighet.
Til syvende og sist står alle alene.
Skyggelandet er langt unna, og reisen er hard.
De fleste av oss blir glade for selskap av en venn.
Det er pussig å tenke tilbake.
Jeg trodde jeg måtte gjøre alt selv.
Men det må du jo.
Nei.
På slutten er jeg hos dem.
Jeg holder hånden deres, og de holder min.
Jeg er ikke alene når jeg gjør jobben min.
Det er ikke du heller.
Bare tenk.
Den eneste grunnen til at vi finnes,
du og jeg, og Drift og Desperasjon,
hele familien.
Vi er her for å tjene dem.
Det handler ikke om søkener eller formål utover vår funksjon.
Formålet vårt er vår funksjon.
Vi er her for deres skyld.
Da jeg skjønte det,
innså jeg at jeg trenger dem like mye som de trenger meg.
Jeg har sett så mange kule ting
og folk og verdener.
Jeg har lært så mye.
Mange har ikke en jobb de elsker.
Så jeg er veldig heldig, synes jeg.
Jeg må snart tilbake.
Du har lært meg noe jeg hadde glemt.
Jeg takker deg, søster.
Det er det man har familie til, lillebror.
Hit! Her borte!
Ett siste møte, så må jeg gå.
Jeg er også sent ute til et møte.
Hils ham fra meg.
Franklin!
Jeg må gå.
Så du det?
Den bilen var så nær å treffe meg.
Så nær?
Ja.
Bli med meg, Franklin. Jeg må vise deg noe.
Ok.
Vi ses, Drøm.
Hold kontakten.
Kom igjen.
Hva venter du på?
Ja vel.
Men jeg vet ikke hva det skal være godt for.
Jeg møter dem i det minste.
Jeg tror det kan være godt for deg å møte dem på deres vilkår,
i stedet for dine.
Sir, en øl til meg og en til broren min.
Skal bli, frue.
Vær så god.
Det er fryktelig.
Hans Majestets tredje koppskatt på tre år.
Hva kunne vi ellers gjort?
Da Ball og Tyler ble drept,
døde arbeiderens ånd med dem.
Vi har krig, pest og to paver som kriger mot hverandre.
Verdens ende er nær.
En alvedelegasjon oppsøkte meg i går.
De snakker om å forlate dimensjonen for godt.
Drøm. Hør på folket.
Drikk.
Vi må gjenopprette lov og orden.
Vi må handle mot bandittene.
Legger noe i ovnen.
Så han stikker hånden under kjolen hennes.
Og hun sier: "På kaninjakt igjen, munk?"
Piers Plowman.
Det er det folk vil ha, Geoffrey, ikke slibrige pilegrimshistorier på rim.
Men Edmund, jeg liker rim.
Og jeg liker vertshushistorier om kvelden.
Jeg har sett død.
Halve landsbyen strøk med i svartedauden.
Jeg kjempet i Burgund.
Jeg vet hva død er. Død er…
…dumt.
Du er en narr, Hob.
Ingen trenger å dø.
Folk dør bare fordi alle andre gjør det.
Dere går bare med på det.
Men ikke jeg.
Jeg har bestemt meg.
Jeg skal ikke dø.
Hobs, døden kommer til alle.
Kanskje jeg har flaks. Det er en første gang for alt.
Det er så mye å gjøre, så mye å se.
Kvinner å pule. Øl å drikke. Folk å drikke med.
Hvilken fornuftig skapning vil ha en evighet av dette?
Du kan finne det ut.
Hvordan?
Jeg kan oppfylle ønsket hans.
Da vil han trygle om å få dø innen hundre år.
Dette blir interessant.
Hva skal du gjøre med så mye liv?
Finne bedre venner enn deg.
Skal du si det, eller jeg?
Jeg.
Ja vel, lillebror.
Ja vel.
Sa du at du aldri vil dø?
Ja. Det stemmer.
Da må du fortelle meg hvordan det er.
La oss møtes her igjen, Robert Gadling,
på vertshuset White Horse om 100 år.
Hundre år, og jeg er pave Urban.
Ikke bry deg om dem.
Hundre år fra i dag?
Da ses vi i år 1489.
Hvem var det, Hobsie?
Aner ikke.
Men jeg skal spørre ham om 100 år.
Hvordan visste du at jeg fortsatt ville være her?
Hvem er du?
En trollmann? En helgen?
En demon?
Har jeg inngått en pakt med djevelen?
Nei.
Så hvorfor er jeg ikke død for lengst?
Er dette en slags lek?
Ingen lek.
Men hvorfor?
Hvem er du?
Hvorfor er du her?
Jeg er her fordi jeg er interessert.
I meg?
I opplevelsen din.
-Hva må jeg gjøre? -Ingenting.
Lev livet ditt som du vil.
Så møtes vi hvert hundrede år.
Fordi du vil vite hvordan det er.
Ja vel. Jeg skal si hvordan det er.
Det er jævlig bra.
Alt forandrer seg.
På hvilken måte?
Skorsteiner.
Slippe rennende øyne av røyken hele tiden.
Og nå har vi små tøystykker til nesa.
I gamle dager brukte vi ermet.
Og kortspill.
Hva blir det neste?
Forhåpentligvis noe som fjerner lopper.
Men hva har du gjort de siste hundre årene?
Det samme som før. Vært soldat, for det meste.
Røvet litt her og der om jeg ikke fant en krig.
Men nå har jeg begynt i et nytt yrke.
Boktrykkerkunst.
Må ikke være laugsmedlem.
Det blir aldri særlig etterspurt, og det er hardt arbeid,
men bedre enn å råtne i jorden.
Så du vil fortsatt leve?
Ja.
Hundre år, da?
Ja.
Du sa ikke hvem du er.
Kit, temaet ditt, slik jeg ser det, er at for kunsten og drømmene sine
kan man omgås og kjøpslå med de mørkeste makter.
Slik er det.
Min venn!
Slå deg ned.
Jeg har bestilt et par flasker god vin til oss.
Allerede begynt på dem.
Hallo, Hob.
"Hob"?
Det var lenge siden sist.
Nå er det sir Robert Gadlen, gamle fremmede.
Du har hatt hellet med deg.
Gudene har vært gode mot meg, som mot hele England,
der ingen er slave eller livegen.
Viltpai?
Ikke? De er gode.
Skal vi se.
Sist vi snakket sammen, jobbet jeg med Billy Caxton.
Tjente litt på det. Investerte i Henrik Tudors skipsverft.
God profitt.
Så dro jeg nordover, kom tilbake som sønnen min.
Gjort det to ganger.
Mer vin.
Da feite Henrik slo til mot klostrene, kjøpte jeg godset mitt,
og en raus gullgave til kronen gjorde meg til…
…ridder.
Det er ikke alt. Her.
Min vakre Eleanor og vesle Robyn.
Min første sønn født på over 200 år, som jeg vet om.
Det er pussig.
Det var slik jeg drømte at himmelen var.
Det er trygt å gå i gatene. Nok mat. God vin.
Livet er så rikt.
Gud! Om jeg bare kunne skrive som deg.
I Faustus, da du skrev: "Til Gud? Han elsker deg ei."
Will, sett deg.
"Din Gud er din egen appetitt,
hvori ligger din elsk til Belzebub."
"Til ham bygger jeg et alter
og ofrer spedbarnsblod."
Hør, hør!
Jeg ville gitt alt for ditt talent.
Å gi menn drømmer som lever videre lenge etter min død.
Jeg ville kjøpslått som din Faustus for den gaven.
Hvem er han?
Will Shaxberd. Spiller litt. Skrev et stykke.
Er han god?
Nei, elendig.
Fyren ved siden av ham, med brukket bein,
han er en god dramatiker.
Jeg sparte det beste til sist.
Selveste dronningen overnattet i huset mitt i sommer.
Det var dyrt.
Er du Will Shaxberd?
Ja, sir. Har vi møtt hverandre før?
Ja. Men menn glemmer det i våken tilstand.
Jeg hørte hva du sa, Will.
Vil du skrive store stykker?
Skape nye drømmer som inspirerer menns sinn?
Er det ditt ønske?
Det er det.
Så la oss snakke sammen.
Vil du fortsatt ha lammet, sir?
Ja. Kom med lammet.
Alt å leve for.
Og det kan bare gå oppover.
Ikke vær så snar med å tilskrive pest, brann, flom
til Herrens straff for våre synder.
De får mer i stønad enn fra en ærlig dags arbeid.
Jeg anbefaler det ikke.
Skal det ikke være noe, sir?
Nei takk. Jeg venter på…
Ikke rør meg!
Jævla naut. Flytt deg!
Pell deg tilbake til resten av pakket.
La ham være. Han er min gjest.
Jeg visste du ville komme.
Vet du hvor sulten en mann kan bli?
Hvis han ikke dør, men ikke spiser?
Jeg mistet alt.
Eiendommene. Gullet.
Min Eleanor.
Hun døde i barsel.
Barnet også.
Sønnen min, Robyn, døde i slagsmål på et vertshus da han var 20.
Etter det gikk jeg ikke ut så ofte.
De prøvde å drukne meg som en heks.
Jeg hadde bodd der i 40 år, ble for selvsikker.
Jeg kom meg unna med nød og neppe.
Så ble det verre.
Og verre og verre.
Jeg har hatet hvert eneste sekund av de siste 80 årene.
Vet du det?
Så vil du fortsatt leve?
Er du gal?
Død er tåpelig. Jeg har så mye å leve for.
Kan vi bestille? Jeg kunne spist det jævla bordet.
Jeg hørte noe morsomt for en stund siden.
En fyr sa til meg:
"Hadde fransk adel spilt cricket med folkene sine
slik vi gjør, ville de ikke fått disse problemene."
Først koloniene, nå Frankrike.
Spør du meg, blir det revolusjon her neste gang.
Jeg har stuet vekk penger i hele verden.
Ved første tegn til trøbbel stikker jeg.
I mellomtiden…
…investerer jeg i skipsfart.
De har begynt å frakte engelske bomullsvarer til Afrika,
henter en last negre, som sild i tønne.
Det samme skipet frakter dem over Atlanteren.
Så kommer det hit med råbomull, tobakk og sukker.
Hva er det?
Mennesker burde ikke ta hverandre til slaver.
Det er sånn det gjøres.
Du bør finne deg en annen bransje, Robert Gadling.
Gir du meg råd?
Etter 400 år?
Hva skjedde med "lev livet slik du vil"?
Valget er ditt.
Men vil du frata andre det valget?
Jeg skal tenke på rådet ditt.
Jeg så en oppsetning av Kong Lear i går.
Mrs. Siddons som Goneril. Idiotene ga det en lykkelig slutt.
Det vil ikke vare.
Gode historier går alltid tilbake til sin opprinnelige form.
Den gutten, Will Shakespeare.
Han var en dugelig dramatiker likevel.
Du gjorde en slags avtale med ham, hva?
Kanskje.
Hva slags avtale? Sjelen hans?
Ikke noe så vulgært.
Jeg har møtt deg her i fire hundre år,
og det er fortsatt så mye jeg ikke vet.
Hvem er du? Egentlig?
Hva heter du?
Jeg kan spørre dere begge om det samme.
Dere trenger ikke reise dere.
Dette er Michael og Tobias.
Smuglere av yrke.
Men de sper gjerne på inntekten ved å kutte struper.
Hvis dere rører dere, kutter de deres.
De forteller en historie her omkring,
om at djevelen og den vandrende jøde møtes hvert hundrede år på et vertshus.
For to år siden, sydd inn i skjorten til en død mann,
fant jeg dette.
Skal det være meg?
Jeg ser fæl ut. Du ser verre ut.
Du kommer til denne puben hvert hundrede år,
gjør avtaler med menn, gir gaver, udødelighet,
som du nå skal gi til meg.
Har du ikke noe å si?
Jeg er ingen djevel.
Og jeg er ikke jødisk.
Fysj.
Så hva slags skapninger er dere?
Hvem vil vite det?
Jeg er lady Johanna Constantine.
Dere skal bli med meg. Vognen min står utenfor.
Det er så mye dere kan fortelle meg.
Så mye jeg kan lære.
Nei.
Jeg tror ikke det.
Reis dere.
Vent.
Nei.
Nei, ikke du.
Unnskyld.
Hva gjorde du med henne?
Hun har gamle gjenferd, som jeg viste henne.
Du trengte ikke forsvare meg.
Åpenbart.
Men jeg ville ikke drikke alene her om 100 år.
Skal vi finne en annen pub i kveld?
Hun kan ha fortalt andre om møtet vårt.
Det er farlig for deg.
Jeg er helt trygg.
Jeg kan jo ikke dø.
Nei. Men du kan bli skadet eller tatt til fange.
Vi må være forsiktige.
Alltid.
Hundre år, da?
Hundre år.
Du skremte meg, sir.
Et øyeblikk trodde jeg du var Jack sjøl.
Nei.
Nei, jeg vet det. Jeg bare spøker.
Vil du spandere et glass på ei jente?
Og kanskje en rask sengevals?
Ri meg hardt med staven din.
Jeg tror ikke det.
Du har det sikkert ikke i deg.
Lou!
Kjøp deg et glass.
Kanskje bare ett.
Beklager Lushing Lou.
Lushing Lou. Er det det de kaller henne?
Her kaller de henne "Hospitalet".
Hvorfor det?
Fordi hun er der så ofte,
og fordi hun har sendt så mange menn dit.
-Aner ikke hva hun egentlig heter. -Louise Baldwin.
Faren hennes var i hæren.
En fetter voldtok henne, gjorde henne gravid og stakk av
da hun var bare et barn.
Hvordan vet du det?
Begeret ditt er tomt. Du trenger mer vin.
Du kjente lady Johanna. Du kjenner Lushing Lou.
Du kjenner alle, hva?
Jeg traff henne igjen.
Hvem? Lady Johanna?
Hun gjorde en ting for meg, med stor suksess.
Det er kanskje det eneste jeg har lært på 500 år.
Folk er nesten alltid bedre enn du tror.
Men ikke jeg. Samme som alltid.
Jeg tror du har forandret deg.
Kanskje jeg har lært litt av mine feil. Men…
…jeg gjør dem visst likevel.
Det er du som har forandret deg.
Hvordan da?
Jeg tror jeg vet hvorfor vi møtes her, gang på gang.
Det er ikke fordi du vil se om jeg ønsker å dø.
Det vil jeg nok aldri ønske.
Det vet du nå.
Så jeg tror du er her av en annen grunn.
Hva kan det være?
Vennskap.
Jeg tror du er ensom.
Våger du…
-Jeg sier ikke… -Du…
…våger å antyde at jeg kanskje trenger ditt selskap.
Ja. Det gjør jeg.
Da skal jeg forlate deg, og bevise at du tar feil.
Jeg skal være her om 100 år.
Kommer du også, er det fordi vi er venner.
Ingen annen grunn, ikke sant?
Faen.
Thatchers jævla koppskatt.
Det blir revolusjon…
Så barbere og kle seg, få seg jobb, når de får mer i stønad
enn for en ærlig dags arbeid.
…kjolen hennes.
Og hun sier: "På kaninjakt igjen, pastor?"
Kan jeg…
Jeg venter på noen.
Whisky, takk.
Du må spesifisere. Vi har en meny nå.
Hva er den eldste?
Jeg har en Glen Grant, gammel nok til å være faren din.
Jeg er ung for alderen.
Venter du på noen?
Jeg tror ikke han kommer.
Vi kranglet. Sist vi var her.
Det var min skyld.
Skulle gjerne sagt at jeg var full, men jeg var bare en idiot.
Jeg har sett mange venner krangle på puber.
Enda flere le av det sammen etterpå.
Kanskje om 100 år.
Da må dere finne en ny pub.
Dette stedet er solgt for å bygge nye leiligheter.
Myndighetene prøver å stanse dem,
men hvis du har nok penger her i landet,
kan du gjøre hva faen du vil.
En til mens du venter?
Ja takk.
DEN NYE PUBEN
Du er sen.
Jeg skylder deg en unnskyldning.
Det er uhøflig å la venner vente.
Hør meg, mitt kjære søsken.
Det er jeg, Drift.
Jeg står på galleriet og holder ditt tegn.
Vår bror har funnet en vei ut av buret.
Planen vår feilet.
Men ikke vær redd. Jeg har en ny.
Tekst: Tonje Bjørkheim Nilsen