Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PRINŢ ŞI CERŞETOR
Voi depăna o istorioară aşa cum mi-a zis-o cineva,
o poveste transmisă din tată în fiu încă din veacul al XVI-lea.
Poate că e adevărată sau poate că e doar o legendă, o cutumă.
Poate că s-a întâmplat aievea, poate că nu.
Dar ar fi putut să se întâmple.
Povestea începe cu un eveniment fericit,
care a adus bucurie şi serbări pe străzile Londrei.
Lui Henric VIII i se născu un fiu, botezat Eduard Tudor
şi numit prin decret regal prinţ de Wales şi duce de Cornwall.
Bucuria norodului era întrecută doar de încântarea regelui.
Succesiunea la tronul Angliei era asigurată.
Deşi puţini băgară de seamă,
în aceeaşi zi şi la aceeaşi oră se mai născu un copil,
într-o familie sărmană din Fundătura Măruntaielor.
Şi, printr-o potrivire misterioasă, copiii semănau leit.
În mijlocul forfotei se înălţa Podul Londrei.
Aici crescu Tom Canty, băieţelul sărman.
Tatăl lui îl punea să cerşească, prefăcându-se olog,
chiar dacă cerşetoria nu era permisă de lege
şi până şi micile fărădelegi erau pedepsite cu moartea.
O para, bunule domn? O para, bună doamnă?
Aveţi milă de un amărât flămând, olog din naştere!
O para, atâta tot! Aveţi milă, bunule domn...
Tom găsise o cale de a scăpa de toată mizeria din jur.
Îşi dădea frâu liber închipuirii şi visa la o viaţă mai bună.
- N-ai casă şi familie, băiete? - Cum aţi spus?
Te-am întrebat dacă ai casă şi familie.
N-am decât un tată bolnav, domnule, prea lânced ca să trudească.
Pentru micul Tom Canty era mană cerească.
Trei gologani întregi!
Unul pentru beţivul de taică-său,
unul pe care să i-l strecoare bietei lui mame
şi unul pentru părintele Andrew, prietenul şi binefăcătorul lui.
Chiar când se uita cum se joacă alţi băieţi,
care nu erau nevoiţi să cerşească, Tom nu era încercat de pizmă.
Visurile pe care le născocea erau mai frumoase decât jocurile lor.
Se vedea răsfăţat, trăind ca-n sânul lui Avram,
înconjurat de servitori care-i îndeplineau orice dorinţă.
Nu exista nimic mai seducător.
La palatul Westminster, la două leghe depărtare,
prinţul de Wales nutrea visuri curios de diferite.
Îşi dorea să poată umbla după bunul plac,
să se joace cu băieţi de vârsta lui, să fie un om de rând.
Alteţa Voastră! Alteţa Voastră, vă rog!
Contele de Hertford.
Maiestatea Voastră, cu voia domniei voastre,
după rugăciunea de la ora 09:00 va urma o oră de poezie greacă,
după care încă o oră de traducere din latină.
Iar restul dimineţii va fi dedicat studiului limbii franceze.
Apoi, după prânz, cu voia domniei voastre,
ne vom ocupa de aritmetica de bază,
Biblie, jurisprudenţă şi istorie antică.
- Cine e? - Eu, părinte Andrew.
Intră!
- Bună, Tom! - Bună ziua, părinte.
Pentru dumneata, părinte.
Eşti foarte mărinimos. Dar nu, dă-i-l mamei tale.
- Am unul şi pentru ea! - Dă-i-l şi pe al meu.
Nu, Tom! Ei îi face mai mare trebuinţă.
Ai întârziat mult azi. Ce pozne ai făcut?
M-am uitat la nişte băieţi cum se joacă.
- Ce jucau? - Nu ştiu...
Dar mi-am închipuit că mă jucam şi eu.
- Eram prinţul! - Prinţ...
Am întrunit consiliul de război şi am trimis oastea în cruciadă.
- Şi ştii ce făcuşi apoi? - Ce "făcuşi"?
Alteţa Voastră a avut o zi grea, precis a fost ceva memorabil.
Dar ai chiulit de la ora de latină, ba ai uitat şi să vorbeşti corect.
- "Ce făcuşi", auzi la el... - Iertare, părinte. Ce făcui apoi.
N-are a face, a fost doar o închipuire.
Îmi pare rău că am chiulit. Timpul a zburat fără veste.
Când m-am dezmeticit, era deja întuneric.
Înţeleg... O zi sau o viaţă, totuna.
Timpul zboară fără veste şi deodată se lasă noaptea.
Apoi începe o nouă zi, o nouă viaţă. Du-te la culcare, Tom!
- Părinte? - Da.
- Cum e adevăratul prinţ? - E un băiat obişnuit, ca tine.
Sunteţi de-un leat, născuţi în aceeaşi zi.
Zău? Deci avem aceeaşi zi de naştere.
De-aş izbuti să-l zăresc într-o zi...
Dar el e prinţ adevărat, de sânge albastru.
Nu doar sângele te înnobilează. Şi tu ai putea ajunge nobil.
- Cum anume? - Prin învăţătură.
- Serios? - Da, dacă te ţii de lecţii.
- O să mă ţin, promit! - Pe mine mă găseşti mereu aici.
- Noapte bună, Tom! - Noapte bună.
Să te aibă Dumnezeu în pază.
- Unde-i putoarea aia de băiat? - Nu ştiu!
- O fi cu părintele Andrew. - Popii ăştia...
- Învăţătura strică omul! - Nu ştiu!
E numai vina ta! Tu i-ai băgat prostiile astea în cap.
Te-ai întors pe furiş acasă? Pun pariu că fără un sfanţ!
Ţi-era frică de chelfăneala pe care o s-o primeşti?
Trei gologani! Deci se poate dacă-ţi pui mintea.
De acum vreau măcar trei gologani pe zi, altfel e vai de fundul tău!
- Lasă băiatul în pace! - Vrei să-l furi pe taică-tău?
Asta îl învaţă popa ăla? Îţi dau eu o lecţie când mă întorc!
Tom! Haide, scoală! Mănâncă-ţi supa, o să-ţi prindă bine.
Hai, culcă-te la loc şi visează. De-aş putea şi eu să visez ca tine...
- Mamă? - Da?
Unde locuieşte prinţul?
La palatul Westminster, în Whitehall. Asta când nu stă la Hampton Court.
- Noi avem voie să ne uităm la el? - Da, avem voie, dar de departe.
De dincolo de poarta palatului... Hai, culcă-te la loc!
- Încă o dată! - Trebuie să vă odihniţi.
- Dar tocmai începea să-mi placă! - Aşa a poruncit Maiestatea Sa.
Unde-ţi sunt cei şapte ani de-acasă? Pleacă de-aici!
Cum cutezi să te porţi aşa cu el? Nu făcea niciun rău.
Eu doar îmi îndeplinesc ordinele, Alteţa Voastră.
Îţi poruncesc să deschizi poarta şi să-l laşi să intre.
Nu-ţi fie frică, intră!
- Cum te cheamă, băiete? - Tom Canty, vă rog.
- Nume saxon! Şi unde locuieşti? - În oraş, domnule.
- În Fundătura Măruntaielor. - Ciudat loc...
Ar trebui să fii bine hrănit, dar tu pari înfometat.
Dacă doriţi, îl duc la bucătărie, să-i dau nişte resturi.
Nu asta doresc, sir George.
Va merge în apartamentul meu şi va primi cele mai fine bucate.
Hai cu mine, Tom!
- Te simţi mai bine acum? - Îndoit!
Din fericire, e zi de sărbătoare şi nu am lecţii.
Ai fraţi şi surori cu care să te joci?
- Nu, domnule. - Eu am două.
Îmi sunt surori vitrege. Dar sunt prea mari.
Elisabeta şi Maria, care e mereu posomorâtă.
Nu le lasă pe servitoare să surâdă, să nu le distrugă păcatul sufletul!
Dar verişoara mea, lady Jane Grey, e de vârsta mea şi e foarte drăguţă.
Zi-mi despre Fundătura Măruntaielor. Duci o viaţă bună?
Nu, dar nu departe e teatru de păpuşi.
Mai sunt şi maimuţele, aşa de frumos îmbrăcate!
Se mai joacă şi piese minunate. Se bat toţi şi mor până la unul!
- Minunat! - Da, şi costă doar o para.
Mai povesteşte-mi!
Uneori băieţii se bat cu bâtele. Ba se mai şi întrec la fugă!
Iar vara înoată în râu, se împing, se împroaşcă şi se scufundă.
Ce n-aş da să fiu şi eu liber şi să fac toate astea măcar o dată!
- Mai spune-mi! - Păi...
Se joacă în nisip şi uneori fac plăcinte de noroi.
Nimic nu e mai plăcut ca noroiul! Se bălăcesc în el, nu alta.
Gata! Ce viaţă încântătoare! Să fii liber...
De-aş putea să mă îmbrac şi eu în zdrenţe,
să-mi scot încălţările şi să mă joc o dată în noroi,
fără să mă împiedice nimeni, fără să fiu certat...
E ciudat, dar avem părul de aceeaşi culoare.
- Semănăm leit în toate privinţele. - E mană cerească!
Mi-a venit o idee! Putem face schimb de straie preţ de câteva ceasuri.
Ţi-ar plăcea, nu? Ne schimbăm la loc până să prindă careva de veste.
- Ce amuzant ar fi! - Nu cutez.
Îţi poruncesc! Vino în camera mea de dormit.
Ca să vezi!
Vino încoace!
Îţi jur că n-o să se prindă nimeni.
- Iertare, milord... - Nu, e minunat!
Acum pot să ies din palat şi să văd lumea adevărată.
Pot să fiu liber şi să fac ce-mi pofteşte inima!
Nu pot să-l las aici.
De ieşit o să izbutiţi, dar cum mai intraţi îndărăt?
Cine nu-l recunoaşte pe prinţ, fie el şi în zdrenţe?
Dar aţi spus cu gura dv că semănăm leit.
Iar străjerul de la poartă...
Aşa e... Bruta aia! Atunci n-o să ies pe poartă.
Mai ştiu o ieşire. Tot pe acolo o să mă şi întorc.
Sunteţi sigur, milord?
Câtă vreme nu mă văd surorile mele şi unchiul...
Nu e nimeni prin preajmă.
Nu te urni de aici până nu mă întorc!
Îţi poruncesc! Prefă-te că eşti eu.
- Merg la Londra. Pe unde s-o iau? - E un oraş mare. Unde anume?
Pe lângă Fundătura Măruntaielor.
N-aţi auzit de ea? E lângă Aleea Budincilor.
Sunt maimuţe, actori, băieţii se joacă în râu...
- Precis aţi auzit de ea! - Cred că ştiu.
- Venim cu tine. - Mulţumesc.
- Cum te cheamă, băiete? - Hal Weaver.
O să fii răsplătit, Hal Weaver.
Tom! Tom!
Râul! Şi noroiul, superbul noroi!
Lady Jane Grey, Alteţa Voastră.
Ce s-a întâmplat, Eduard? Nu te simţi bine?
Te uiţi la mine de parcă sunt stafie. Ce te frământă?
Îndurare! Sunt un simplu cerşetor.
Ce vorbe sunt astea?
- Duceţi-mă la prinţ, rogu-vă! - La prinţ?
O să-mi dea zdrenţele îndărăt şi o să pot pleca. Vă rog!
Nu cădea în genunchi în faţa mea! Dacă ne vede tatăl tău...
Credeţi-mă, nu sunt vărul dv.
Eduard, verişorul meu scump... E limpede că nu te simţi bine.
O boală năprasnică ţi-a tulburat minţile.
Mă duc după medic.
Maiestatea Sa nu poate ieşi până nu vin cu medicii.
I s-au tulburat minţile, nici nu mai ştie cine e.
Intră!
Eduard, băiatul meu, prinţul meu...
Ce-i cu zvonurile pe care le-am auzit?
Doar nu vrei să-i joci aşa un renghi bătrânului tău tată, regele!
Regele?!
Aveţi îndurare!
La început nu mi-a venit a crede, mi-am zis că e o scorneală.
Vino lângă tatăl tău, băiete! Nu te simţi bine.
Nu-i frânge inima tatălui tău! Spune-mi că ştii cine sunt.
Ştiu, sunteţi temutul senior, regele, Dumnezeu să-l ţină sănătos!
Bun, ştii cine sunt! E mult mai bine.
Haide, nu mai tremura ca varga, nu-ţi vrea nimeni răul.
Te simţi mai bine acum, nu? Începi să-ţi reaminteşti!
Acum ştii cine eşti, nu-i aşa? Şi o să încetezi cu neroziile, da?
Credeţi-mă, rogu-vă! N-am spus decât adevărul.
Sunt cel mai umil dintre supuşii Măriei Voastre, născut cerşetor.
Doar întâmplarea a făcut să ajung aici.
- Sunt prea tânăr ca să mor. - Să mori? Ce vorbe sunt astea?
Nu moare nimeni, cu atât mai puţin tu!
Să vă răsplătească Dumnezeu pentru îndurare!
- Acum pot să plec? - Unde vrei să te duci?
Acasă, unde m-am născut. La mama.
Mama ta a murit când te-a născut pe tine.
Vă rog, lăsaţi-mă să plec!
Poate că demenţa lui are de-a face doar cu faptul că nu ştie cine e.
- O fi vreun soi de obsesie. - Să vedem...
Eduard, prinţul meu...
O să-ţi vorbesc în latină, iar tu trebuie să-mi traduci.
Mens bona regnum possidet.
O minte ascuţită înseamnă un regat.
Felicitări! Auzi la el, cică a crescut într-o cocioabă!
Acum trecem la franceză.
Notre meilleur ami c'est encore le travail.
Nu vorbesc franceză, Maiestate! N-am învăţat niciodată.
Nu vorbeşti franceză? N-ai învăţat niciodată?
Maiestatea Voastră!
Vino lângă mine, copile.
Odihneşte-ţi capul tulburat şi găseşte-ţi liniştea.
O să te întremezi numaidecât. E doar o boală trecătoare.
Ascultaţi la mine, colportori de mâhnire şi deznădejde!
Băiatul meu şi-a pierdut minţile, dar asta n-o să dureze!
De la prea multă învăţătură i se trage.
Gata cu cărţile şi preceptorii! De-acum joacă şi sport.
Cât de des şi de mult vrea, căci numai aşa o să se tămăduiască.
E fiul meu şi moştenitorul tronului! E nebun?
De o mie de ori mai nebun de-ar fi, tot prinţ de Wales rămâne!
Mâine va fi pus oficial în funcţie! Fă pregătirile trebuincioase!
Dar numai ducele de Norfolk îl poate învesti în funcţie,
iar ducele e închis, acuzat de trădare.
Nu-mi ofensa urechile cu acest nume blestemat!
Trebuie să fiu sfidat?
Prinţul trebuie să aştepte fiindcă n-avem un om care n-a trădat?
Nu! Înştiinţează parlamentul
că până mâine la răsăritul soarelui vreau să fie condamnat la moarte.
Cum porunceşte Maiestatea Voastră.
Sărută-mă, băiete, apoi du-te la joacă.
Mă chinuie beteşugurile.
Vino când mă simt mai odihnit.
N-ai decât să te înfurii! Noroc!
Cărbune mizerabil! Vă arăt eu, şantajiştilor!
Un gologan dacă vreţi să vă uitaţi! Căraţi-vă de-aici!
Veniţi după mine, băieţi!
Nu-mi ascunde adevărul.
Ştiu că sfârşitul mi-e aproape.
Dar n-o să mor înaintea trădătorului de Norfolk!
Ce face parlamentul în privinţa lui? I-ai înştiinţat ce-am poruncit?
Da, Maiestatea Voastră.
Membrii Camerei Lorzilor sunt acum la bară.
Condamnarea la moarte e confirmată. Aşteaptă următoarea poruncă.
Ajutaţi-mă să mă ridic.
Vreau să apar în persoană în faţa parlamentului
şi să sigilez cu mâna mea decretul care mă scapă de...
Cât am jinduit la această dulce răzbunare!
Dar acum e prea târziu, iar plăcerea îmi e răpită.
Daţi-i zor, să îndeplinească alţii această sarcină!
Voi folosi marele sigiliu.
Vreau capul lui Norfolk pe tavă până mâine la apus!
Cum porunceşte Maiestatea Voastră.
Porunciţi să-mi fie remis sigiliul, ca să-mi pot îndeplini sarcina?
Dar ai deja sigiliul. Cine altcineva îl ţine?
Iertare, Măria Voastră, dar mi l-aţi luat acum două zile.
Aşa e... Şi ce-am făcut cu el?
Îndrăznesc să spun că i l-aţi dat Alteţei Sale, prinţul.
Ai dreptate, acum îmi amintesc.
Du-te numaidecât după el! Timpul zboară, ce mai aştepţi?
Faceţi loc, trece lordul cancelar!
Vin de la rege într-o chestiune de viaţă şi de moarte.
Maiestatea Sa doreşte neîntârziat marele sigiliu.
- Unde l-ai pus? - Marele sigiliu?
Ce e marele sigiliu? Vreun peşte sau o fiară?
Nu avem vreme de şagă. Unde l-ai pus?
Nu l-am pus nicăieri, milord. Nici nu ştiu cum arată.
Nu ştii cum arată?! Nu se poate să-ţi fi pierdut minţile într-atât!
- La ce foloseşte, milord? - La ce foloseşte?
Ţi s-a explicat de o sută de ori la ce foloseşte!
Regele nu cârmuieşte prin vorbe, ci prin acte!
Decretele regale nu au valoare fără pecete!
Dacă sigiliul nu e găsit grabnic,
ducele de Norfolk nu poate fi decapitat,
iar tu nu poţi fi învestit în funcţie ca prinţ de Wales.
Iertare, milord, dar eu nu vreau să fiu învestit.
De ce să fie decapitat bietul duce de Norfolk?
E limpede că ţi-ai pierdut minţile, nepoate.
El şi fiul său au uneltit să uzurpe tronul la moartea tatălui tău.
- N-are decât. - Asta e trădare, nepoate!
Dar părintele Andrew, care stă în casă cu mine...
Ţi-am zis să nu pomeneşti de...
Voiam doar să spun că părintele zice
că ducele a câştigat Bătălia de la Flodden
şi e cel mai nobil om din ţară.
Dacă ar auzi tatăl tău aceste vorbe,
până şi gâtlejul tău princiar ar fi în mare primejdie!
Mă iertaţi, domnule. Nu cunosc acest hăţiş de străzi mizere.
Unde e Fundătura Măruntaielor?
Iar eşti pe străzi la ora asta? Valea de-aici!
Câţi bani ai făcut? Dă încoace!
Ia mâna de pe mine! N-am niciun ban.
Să nu-mi zici mie John Canty dacă nu-ţi frâng toate oasele!
Canty? Deci eşti tatăl lui. Te-am tot căutat.
Tatăl lui? Ce tot spui acolo?
Sunt taică-tău, după cum o să te dumireşti îndată.
Te rog, sunt istovit şi m-am pierdut. Am mers prea departe cu gluma.
Du-mă la tatăl meu, regele, şi-o să te facă putred de bogat.
Aşa poţi să-ţi aduci şi băiatul acasă.
Crede-mă, nu te mint! Chiar sunt prinţul de Wales.
Şi-a pierdut minţile de tot!
Dar, nebun sau nu, te fac eu chiseliţă!
Haide, mergi!
- Ia mâna de pe el! - Dă-mi pace!
- Te rog, nu-l bate! - Vezi-ţi de ale tale, băgăciosule!
Tom, du-te acasă cu tatăl tău.
Nu e tata! Sunt Eduard Tudor, fiul lui Henric VIII.
S-a ţicnit din pricina ideilor pe care i le-ai vârât în cap.
Să-ţi fie ruşine! Tu l-ai învăţat doar să cerşească.
Şi tu ce l-ai învăţat, mă rog? Doar să mă mintă şi să mă fure.
Şi să lenevească toată ziua!
Şi naiba mai ştie ce, unealta diavolului ce eşti!
- Încetaţi! - Îţi arăt eu! Scoală!
Părinte, sunt eu, Will.
Stai să te ajut.
S-a zărghit! Şi-a pierdut minţile! Spune-i mamei tale cine eşti!
Îţi repet, sunt Eduard, prinţ de Wales.
- Nu începe, Tom! - Tom nu şi-a pierdut minţile.
Du-mă la palat, Tom mă aşteaptă.
Tatăl meu, regele, o să-ţi dea băiatul îndărăt.
Vezi? Ce ţi-am zis eu?
Ştii ce te paşte, nu? Ascultă-mă şi potoleşte-te.
Nu vreau să te supăr, femeie bună, dar e prima dată când te văd.
Ţi-am zis să te potoleşti!
Nu e Tom! E altfel.
- Nu ştiu să explic, dar e altfel. - Nu zău!
Oricum ar fi, mâine iese la cerşit. Ai auzit ce-am spus?
Te întorci cu banii de chirie, altfel o să fim aruncaţi în stradă!
Nu vreau să aud de asemenea chestiuni sordide.
Nu vreau să suferi din pricina mea. Lasă-l pe beţivan să mă atace!
Beţivanule!
- Moş habotnic ce eşti! - Canty!
- Ce naiba vrei? - Ştii ce-ai făcut?
Nu, şi nici nu-mi pasă. Lasă-mă în pace!
- Ai dat în părintele Andrew. - Şi ce dacă?
E mort. L-ai omorât!
O să ajungi în ştreang pentru asta.
Trebuie să fugim, altminteri s-a zis cu noi!
Ai grijă ce spui!
Iar tu, smintitule, să nu zici nimănui cum ne cheamă.
Trebuie să păcălim potera, să nu ne ia urma.
Tu rămâi aici până îţi dau eu de veste.
Maiestatea Sa vă porunceşte ca, din raţiuni de stat,
să vă ascundeţi beteşugul până ce vă veţi tămădui.
Nu trebuie să mai spuneţi niciodată că nu sunteţi adevăratul prinţ
şi nici că v-aţi născut într-o familie sărmană,
după cum v-a făcut boala să vă închipuiţi.
- Aţi înţeles, milord? - Dacă aşa a poruncit regele...
În caz că aţi uitat şi aduce altcineva vorba,
astă-seară mergeţi la un banchet oficial la Guildhall.
La un banchet oficial?! La Guildhall?!
Alteţa Voastră, trebuie să vă ţineţi discursul.
Acum?
- Cum cutezi să mă îmbrânceşti? - Sunt zorit, fă-mi loc!
- Fă-mi tu mie! - Ia mâna de pe mine!
Stai niţel, pungaşule! Unde ţi-e loialitatea?
Ce treburi te mână în seara asta, în loc să bei în cinstea prinţului?
A omorât un preot şi acum fuge! Asta-i treaba care-l mână.
Deci sunt un criminal, ai? Şi tu cine eşti?
Sunt prinţul de Wales. Omul ăsta m-a răpit!
- Prinţul de Wales! - Chiar sunt prinţul de Wales!
Am zămislit un dobitoc. Prinţul de Wales, auzi la el!
Să închinăm paharul în cinstea lui!
Pentru prinţul de Wales şi ucigaşul de taică-său!
Prea neadevărat nici nu e...
Cupa iubirii! Să bem pentru prinţ!
Bea, secătură, altfel te dăm de mâncare la peşti!
Bea, ticălosule!
Începi să-ţi aminteşti! Ai rostit discursul fără greşeală.
Mulţumesc. Am repetat îndelung cu contele de Hertford.
Cer să intru în Guildhall şi să-mi primesc drepturile!
- Adunătură de bădărani ce sunteţi! - Valea!
Vă mai spun o dată, sunt prinţul de Wales!
Mă jigniţi acum, când sunt singur, fără prieteni, dar o să vedeţi voi!
O să vă pară rău!
Prinţ sau nu, de curaj nu duce lipsă. Eu sunt de partea lui.
Faceţi loc pentru solul regelui!
În numele regelui, deschide!
Solul regelui!
Ascultaţi! Aduc veşti întristătoare de la palatul Westminster.
Regele a murit.
- Trăiască regele! - Trăiască regele!
Trăiască regele Eduard!
- Trăiască regele! - Tu eşti regele.
Nu se poate...
- Unde mă duci? - La hanul unde stau.
Vreau la Guildhall, să-l dau în vileag pe impostor!
E cu neputinţă să intri astă-seară, ai văzut şi tu.
Ce mă fac? Nu înţelegi pe deplin în ce situaţie deznădăjduită sunt.
Un motiv în plus să fii precaut. Haide cu mine!
Mănânci, dormi puţin, iar dimineaţă te ajut şi eu.
Ce ziceţi, alteţă?
E un plan înţelept. Sincer să fiu, mor de foame.
- Bun, şi eu! - Stai!
- Ştii drumul până la Westminster? - Cu ochii închişi.
Mâine o să mă întorc la palat. O să mă călăuzeşti tu.
Sabia mea o să vă ocrotească. Miles Hendon, la dispoziţia dv.
Ai auzit? A murit regele!
- Ai auzit? A murit regele! - Da, a murit acum un ceas.
- De asta era zarvă la Guildhall! - Bine că am scăpat de nemernic!
S-o fi purtat el îngrozitor cu alţii, dar cu mine a fost mereu bun.
A fost un mare rege, un luptător, un spadasin, un vânător...
- A fost un uriaş printre oameni. - Trăiască regele Eduard!
Eu sunt regele!
Te-ai întors! De data asta nu mai scapi.
Îţi sfărâm oasele, să te înveţi minte!
O clipă, prietene! Spui vorbe grele.
- Ce legătură ai cu el? - Află că e băiatul meu.
- Minte! - Şi e nebun.
Altă minciună!
Întreg sau nebun, eu te apăr, dacă vrei să rămâi cu mine.
- Nu-l cunosc şi nu-l sufăr. - Atunci ne-am lămurit.
Mai vedem noi...
Dacă îl atingi cu un deget, te spintec ca pe o gâscă!
Valea de-aici! Repejor!
O să mai auzi tu de mine!
Mulţumesc încă o dată! E un criminal, a ucis un preot.
Nu ne strica pofta de mâncare cu asemenea păţanii neplăcute.
Aşa...
E mai bine decât în văgăuna aia din Fundătura Măruntaielor.
Trezeşte-mă când e gata masa.
Ca să vezi!
Micul cerşetor pune numaidecât stăpânire pe odaia şi patul tău...
Nu degeaba îşi spune rege.
Se poartă ca atare.
În sfârşit!
Poţi să faci cele trebuincioase.
- Zoreşte-te, omule! - De ce?
- Doresc să mă spăl. - Nu-ţi trebuie încuviinţarea mea.
- Aştept. - Ce anume vrei?
Toarnă-mi apă şi nu mai pune întrebări prosteşti.
Ştergarul.
- Aştept din nou. - Doamne, ai îndurare!
Chiar aşa!
Bun...
Vrei cumva să şezi în prezenţa regelui?
Ţi-ai uitat cumva rangul?
Trebuie să am grijă cum mă port, altfel mă pot trezi în temniţă.
De data asta las deoparte tipicul. Îţi poţi umple farfuria.
Sunteţi foarte mărinimos, Maiestatea Voastră.
- Spuneai că te cheamă Hendon? - Da, sire.
Mai povesteşte-mi despre tine.
Te porţi ca un adevărat cavaler. Eşti nobil?
Sunt mai degrabă de la coada nobilimii, Maiestate.
Tata e sir Richard Hendon, de la Hendon Hall, Kent.
Nu-mi spune nimic numele... Mai zi-mi despre tine.
Tata e bogat şi mărinimos din fire.
E bine, îşi poate plăti dările. Şi mama ta?
- A murit când eram eu mic. - Ce ciudat! Şi a mea la fel.
- Ai fraţi? - Da, doi.
Arthur, care seamănă la suflet cu tata,
şi Hugh, despre care mai bine nu zic nimic.
În orice familie e o oaie neagră. Surori ai?
Nu, am doar o verişoară, lady Edith.
E frumoasă, moştenitoarea unei mari averi.
- Minunată calitate! - E logodită cu fratele meu Arthur.
- Şi eu am fost logodit cândva. - Zău, milord?
Da, la şase ani, cu Maria Stuart.
Şi ce s-a ales de alianţă, dacă-mi îngăduiţi să întreb?
Au fost neînţelegeri cu Scoţia,
iar Maria s-a măritat cu moştenitorul tronului Franţei.
Recunosc însă că eu n-am suferit cine ştie ce.
- De când nu ţi-ai văzut familia? - De zece ani.
De zece ani? O grămadă de timp... De ce ai plecat de acasă?
Hugh l-a convins pe tata că voiam să fug cu lady Edith.
Pesemne era adevărat... Şi unde te-ai dus?
În Franţa, să lupt în război cât aşteptam să treacă timpul.
Dar am fost capturat şi am petrecut şapte ani nesfârşiţi în temniţă.
Apoi am izbutit să evadez. Abia am sosit la Londra.
Sărac, prost îmbrăcat şi neştiutor cu privire la ce s-a întâmplat acasă.
S-au purtat cu tine în mod mârşav!
Dar îndrept eu lucrurile! Îţi dau cuvântul meu de rege.
Câtă mărinimie!
M-ai ferit de rău, mi-ai salvat viaţa şi, prin urmare, coroana.
Meriţi răsplătit. Spune-mi ce vrei şi, de pot, îţi împlinesc dorinţa.
- Vă rog un singur lucru. - Ce anume?
Să mi se îngăduie să stau jos în prezenţa regelui Angliei.
Ridică-te, sir Miles, eşti cavaler. Ridică-te şi şezi.
Atâta timp cât vor dăinui Anglia şi coroana,
nu vei pierde acest privilegiu.
Vai, bietele mele picioare...
Înveleşte-mă, sir Miles.
- E un singur pat. Eu unde dorm? - Pe pragul uşii, s-o păzeşti.
"Pe pragul uşii, s-o păzeşti"...
Înveleşte-mă la loc, mi-e frig! Ce faci acolo?
Am terminat, Maiestatea Voastră. Culcaţi-vă la loc, mă întorc iute.
Intră.
- Un mesaj urgent. - Ce s-a întâmplat?
Domnul care tocmai a plecat vrea să vă vedeţi la capătul podului.
Bine, dar ar fi fost mai potrivit să vină personal după mine.
Arată bine şi e bună pe vremea asta. O cumpăr.
Mulţumesc, domnule.
- Ajunge? - Încă un ban.
Cum cutezi? Ia mâna de pe mine! Cine eşti?
Mi-am schimbat aşa bine înfăţişarea, că nu-ţi recunoşti tatăl?
Sunt rege, o să fii spânzurat!
Dacă n-aş fi căutat pentru omor,
te-aş bate până ţi-ar veni minţile acasă!
Mi-am schimbat numele din motive lesne de înţeles.
Acum mă cheamă John Tyler. Iar pe tine Jack, să nu uiţi!
- Ce faci cu băiatul? - Vezi-ţi de treaba ta!
- Unde e băiatul? - A venit un flăcău în fugă.
I-a zis că-l chemaţi grabnic, aşa că a plecat cu el.
- Încotro au luat-o? - Spre poartă.
Ai văzut doi băieţi trecând pe aici? Unul de înălţimea asta.
Da, erau cu o brută de roşcat posac.
L-a târât după el pe drumul spre Rochester.
L-am întrebat pe ins: "Ce ai...?" Nu vrea nimeni un târn?
Unde-i ceata de bravi aventurieri despre care mi-a zis atâtea?
Se întorc ei, s-au dus să prade un sat.
E o seară potrivită pentru asemenea îndeletnicire.
Abia aştept să-i cunosc!
Stai pe pace, o să te primească cu braţele deschise!
Afară cu tine! Fii cu ochii în patru după poteră!
Glen, ai grijă de domnul.
Eu, prinţesa Elisabeta, îi jur credinţă regelui Eduard VI
şi urmaşilor săi după pravilă.
Lady Jane Grey.
Eu, lady Jane Grey, îi jur credinţă regelui Eduard VI
şi urmaşilor săi după pravilă.
Arhiepiscopul de Canterbury.
Eu, Thomas Cranmer, arhiepiscop de Canterbury,
îi jur credinţă regelui Eduard VI
şi urmaşilor săi după pravilă.
Arhiepiscopul de York.
Eu, John Metcalf, arhiepiscop de York,
îi jur credinţă regelui...
Maiestatea Voastră!
Şi urmaşilor săi după pravilă.
Ducele de Northumberland.
Ce te face să crezi că eşti vrednic să ni te alături?
În afară de ce ne-ai zis despre furtişaguri...
Dacă să-i dai în cap unui băgăcios
şi să-l omori înseamnă ceva, măcar mă pot mândri cu asta.
Din greşeală, fireşte.
- Câte suflete sunt în ceata asta? - Vreo 40.
Cei mai mulţi sunt aici, dar unii au dat de necaz.
Cum aşa, domnule?
Au fost schingiuiţi pentru cerşetorie cinstită.
Au fost biciuiţi până la sânge şi lăsaţi la cheremul mulţimii.
Au cerşit din nou, au fost biciuiţi şi li s-a tăiat o ureche.
Au cerşit şi a treia oară, amărâţii. Cum altfel să-şi câştige pâinea?
Au fost înfieraţi pe obraz şi vânduţi ca sclavi.
Au fugit, dar au fost prinşi şi spânzuraţi.
Unora dintre noi nu le-a mers chiar aşa de rău.
Yokel, Burns, Hodge!
Ia arătaţi-i domnului podoabele voastre!
Yokel, cred că prietenul nostru vrea să-ţi audă povestea.
Şi încă cum!
Am fost cândva un fermier bogat, cu o nevastă iubitoare şi copii.
Dar am decăzut grozav, iar nevasta şi copiii nu mai sunt.
Or fi în cer sau aiurea, dar bine că nu mai sunt în Anglia!
Bătrâna mea mamă îngrijea bolnavi ca să-şi câştige traiul.
Unul a murit, iar mama a fost arsă pe rug, ca vrăjitoare,
sub privirile mele şi ale copilaşilor mei!
- Pravila regelui! - Pravila regelui!
Să bem pentru pravila îndurătoare!
Pravila regelui, care a scăpat-o pe mama de iadul regelui!
Am cerşit din poartă în poartă cu muierea, cu pruncii în braţe.
Dar în ţara asta nu ai voie să fii flămând!
Ne-au despuiat şi ne-au târât prin trei oraşe, legaţi.
Să mai bem o dată pentru pravila îndurătoare!
- Pentru pravila regelui! - Pentru pravila îndurătoare!
Muierea şi copiii au murit de foame.
Mai beţi o duşcă pentru muierea mea şi bieţii mei copilaşi morţi!
Pentru muiere şi bieţii copilaşi morţi!
Am cerşit din nou şi am rămas fără o ureche.
Apoi am fost vândut ca sclav.
Am fost înfierat cu litera S pe obraz.
S, de la "sclav", pricepeţi?
Acum aţi cunoscut şi-un sclav de-al regelui!
Am fugit, dar, dacă sunt găsit, ştreangul mă aşteaptă.
Ba nu!
De acum s-a zis cu pravila!
- Cine naiba mai e şi el? - Eduard, regele vostru.
Oameni bădărani şi fără căpătâi!
Aşa îmi mulţumiţi voi pentru bunăvoinţă?
Fraţilor, e băiatul meu. E un visător şi un smintit.
- Chiar crede că e regele! - Sunt regele.
Stai că pun eu mâna pe tine!
N-ai respect nici faţă de regi, nici faţă de noi?
Dacă-mi mai arăţi aşa obrăznicie, te spânzur cu mâna mea!
Uşurel, băiete. Nu e înţelept.
Fă-ţi pofta dacă ţii morţiş, dar alege-ţi alt titlu.
Nebunilă, regele lunaticilor!
Trăiască Nebunilă, regele lunaticilor!
- Să-l înscăunăm! - Puneţi-i mantia!
Cine eşti şi ce vrei?
Dar mă cunoaşteţi. Sunt biciuit în locul Maiestăţii Voastre.
- În locul meu? - Da. Sunt John Marlow.
Da, parcă îmi aduc aminte...
Nu m-am simţit prea bine... M-a zguduit moartea regelui.
Bietul meu stăpân...
Ciudate renghiuri îţi poate juca memoria!
Dar acum mă simt mult mai bine.
Adesea fleacurile mă ajută să-mi aduc aminte.
Spune-mi de ce ai venit.
Acum câteva zile Maiestatea Voastră a făcut trei greşeli la greacă.
- Vă amintiţi acum? - Da...
Cred că da... Spune mai departe.
Preceptorul s-a înfuriat grozav şi a făgăduit că mă biciuieşte.
De ce să te biciuiască pe tine pentru greşelile mele?
Iar aţi uitat... Eu sunt pedepsit pentru greşelile Maiestăţii Voastre.
- Nu pricep... - Regele nu poate fi pedepsit.
- La nevoie, pedeapsa o primesc eu. - Dar nu e cinstit.
Cinstit? Aşa se cuvine. Aşa îmi câştig pâinea.
Ciudat mod de a-ţi câştiga traiul!
Şi ai fost bătut pentru greşelile acelea?
Nu încă. Trebuia să fiu pedepsit azi.
Am venit să vă amintesc că aţi spus că îmi puneţi o vorbă bună.
Stai pe pace, n-o să fii biciuit.
- Îţi dau cuvântul meu. - Mulţumesc.
Nu, eu ar trebui să-ţi mulţumesc. Datorită ţie îmi revine memoria.
Trebuie să stai o oră pe zi cu mine, să-mi aminteşti una, alta.
Să-mi povesteşti despre mine, surori şi ce s-a mai întâmplat prin palat.
- O să fii răsplătit regeşte. - Mulţumesc, Maiestate.
Bun, purcedeţi la treabă!
Lem, Nebunilă!
E un sat peste deal. Mergeţi să cercetaţi şi furaţi ce puteţi.
Ai putea fi spânzurat pentru vorbele astea!
- Da, Maiestatea Voastră! - Hai, ai auzit ce-a zis!
Înălţimea Voastră, o fi el sânge din sângele meu,
dar nu aş cuteza să-l scap din ochi pe micul ticălos.
Du-te după ei şi stai cu ochii pe el. Dar nu te băga!
- Ştiu. Acum... - Vreau să înveţe meserie.
E sărăcie lucie aici, n-avem ce fura. Trebuie să cerşim.
Tu n-ai decât! Mă oboseşti.
Ascultă-mă, Jack! Nu vrei să furi şi să cerşeşti.
Îţi spun eu ce-o să faci! O să-mi fii părtaş.
- Nu ştiu ce vrei să spui. - Să-ţi explic.
Vine cineva! O să mă prefac că mi-e rău.
Când dă fuga să mă ajute, jeleşte şi cazi în genunchi,
de parcă te-ar chinui toţi demonii.
Şi tânguieşte-te până ne dă bani, altfel e vai de fundul tău!
Vai de mine, ce-ai păţit? Cu ce te pot ajuta?
Vă spune fratele meu, domnule. Cumplită boală! Sufăr nespus.
Daţi-mi un gologan de mâncare! Numai mâncarea mă mai alină.
Un gologan? Mai bine doi. Poftim, sărmanule!
- Ajută-mă să-l duc la han. - Nu sunt fratele lui.
Ai inima împietrită, dacă ţi-e frate. Să-ţi fie ruşine!
E un cerşetor şi un hoţ!
Ţi-a luat banii şi pesemne ţi-a şi şterpelit din buzunar.
Dacă vrei să-l tămăduieşti, pune ciomagul pe el!
Hoţul! Vino îndărăt! Opriţi-l!
Vino îndărăt! Opriţi-l!
Am pus mâna pe tine!
- Îmi ţii puţin calul? - Da, domnule.
M-ai putea ajuta? Urmăresc un ucigaş aciuat pe aici.
N-ai văzut un bandit roşcat, dubios la înfăţişare?
Ba da, acum vreun sfert de ceas.
- Era însoţit de un băiat? - Urmărea un băiat, cred.
- Pe unde a luat-o? - Pe drumul spre pădure.
Să te răsplătească Dumnezeu!
Mulţumesc!
- Nebunilă I, regele lunaticilor, iată ce acuzaţii ţi se aduc. - Nebunilă I, regele lunaticilor, iată ce acuzaţii ţi se aduc.
Te-ai împotrivit să cerşeşti.
Nu doar că maţe-goale ăsta n-a vrut să cerşească,
dar i-a zis binefăcătorului meu că sunt un pungaş
şi a stârnit zarvă.
- Ce răspunde prizonierul? - Nimic, ăsta e adevărul.
Singura mea părere de rău e că nu a fost prins.
Următoarea acuzaţie. Fuga de tutore.
Nu mai e nevoie de explicaţii. Noroc că v-am pus în gardă, nu?
- Eşti acuzat că te-ai împotrivit... - S-a împotrivit să fure!
S-a împotrivit să fure!
Pe drumul de întoarcere l-am trimis pe ticălos într-o bucătărie nepăzită.
O bucătărie nepăzită!
A ieşit cu mâna goală, ba a şi dat să trezească toată casa!
Vrea să-i ia cineva apărarea?
- Eu! - Să vorbească unul pentru toţi!
- Ce spui? - Am prins drag de neisprăvit.
A vădit cutezanţă şi agerime.
Vinovăţia îi va fi hotărâtă prin luptă.
Potrivit pravilei străbune, se va duela cu primul acuzator.
Da!
Dacă e învins, va fi socotit vinovat şi pedepsit cum se cuvine.
Dacă iese învingător, va fi achitat.
Se vor lupta cu bâte de aceeaşi lungime şi greutate.
Daţi-i drumul!
Bravo! Eşti achitat de toate acuzaţiile.
Titlul de Nebunilă I, regele lunaticilor, este anulat.
Vei fi încoronat, cu tot ceremonialul cuvenit,
rege al cocoşilor de luptă!
- Ce mai e şi nostimada asta? - Bun venit, sir Miles! Ce bucurie!
- Eşti teafăr? - Ce soi de cavaler mai eşti şi tu?
Spune grabnic ce cauţi aici.
- Sunt ocrotitorul lui. - E nebun de legat!
E haimanaua care mi-a răpit băiatul. E un fricos!
Eu sunt cel mai tare de aici!
Nu prea suntem pe picior de egalitate.
Fugi pe drumul spre Canterbury!
Stai! Vino încoace!
Dă-l jos de-acolo! Apucă-l de călcâie!
Scutură creanga!
Hai, dă în el!
Nu face asta, băiete!
Bravo! Şireată manevră!
Ajutor! Ajutor!
Iată straiele pe care ţi le-am luat de la Podul Londrei.
Sper să-ţi vină bine.
Ţesătura e cam aspră, dar tot sunt mai bune decât zdrenţele astea.
De îndată ce te schimbi trebuie să pornim la drum.
Mergem la Westminster, să-mi revendic tronul.
- Pe cine ştii la curte? - Pe sir Humphrey Marlow.
Are în grijă bucătăria sau grajdurile.
Şi mai e şi moşneagul ăla trăsnit, contele de Hertford.
Vezi să nu rămâi fără cap din pricina limbii!
Moşneagul ăla trăsnit e unchiul meu, fratele mamei, răposata regină.
Iar sir Humphrey Marlow a murit acum cinci ani.
De unde ştii că a murit acum cinci ani?
Te îndoieşti de cuvântul meu?
Fiul lui, John, e biciuit pentru greşelile mele.
Dumnezeule mare, chiar sunteţi regele!
- Te-ai smintit cumva? - Iertare, Maiestate! Am glumit.
Eşti iertat. Ţi-ai ajutat mult regele.
- E foarte ciudat... - Ce anume, Maiestate?
Cerşetorul nu ştie nimic despre treburi de stat şi protocol.
Precis a ieşit adevărul la iveală.
Nu e ciudat că nu mişună crainicii
şi nu sunt căutat peste tot?
Ba da.
Cerşetorul ăla...
Mă întreb cum îi merge. Dacă n-o putrezi în vreo temniţă...
Hal Bodkin, lumânărar, condamnat la zece ani de închisoare
pentru braconaj în pădurea regală, vă cere îndurare.
- Zece ani? Ce-a prins? - O pereche de iepuri.
- Ca lord protector, vă sfătuiesc... - Revoltător! Va fi iertat.
Continuă.
"Mary Smithers, fată bătrână,"
"condamnată la ardere pe rug pentru vrăjitorie."
- E pedeapsa obişnuită. - Pe ce temei?
L-a blestemat pe perceptor, Maiestatea Voastră.
I-a cerut diavolului să abată dureri asupra bietelor lui oase.
- Şi cum se simte perceptorul? - Bine, Maiestate.
Ce fel de dreptate mai e şi asta?
Dacă perceptorul n-a păţit nimic, femeia nu e vinovată de vrăjitorie.
- Să fie iertată! - Da, Maiestate.
Nu pot să tac! E erezie să chemi diavolul în ajutor.
Femeia trebuie să ardă pe rug, să-i fie curăţit sufletul.
E doar o povaţă, Maiestate.
Nu am dreptul? Sunt fiica tatălui Măriei Voastre.
Mai ai ceva de adăugat, fiică a Spaniei?
Da, frate. Te întreci cu îndurarea.
Ierţi în fiecare zi eretici şi păcătoşi
care, pentru faptele lor, ar trebui să fie spânzuraţi sau arşi pe rug.
- E şi îndurarea o fărădelege? - Când e însoţită de lipsă de măsură.
În temniţele răposatului nostru tată erau uneori şi 62.000 de osândiţi.
În timpul glorioasei sale domnii,
72.000 de hoţi, tâlhari şi eretici au fost daţi pe mâna călăului.
Şi e pricină de mândrie? Vrei să fac şi eu la fel?
Ai sângele îngheţat în vine, femeie!
Să-ţi fie ruşine! Du-te în odaia ta!
Roagă-te la Dumnezeu să-ţi pună o inimă în locul pietrei din piept!
Pleacă! Eşti surdă? Ţi-a poruncit regele!
Oameni buni, pentru ce e rugul?
În seara asta o să fie aprinse ruguri în fiecare vârf de deal.
Lumea o să tot dănţuiască, o să se drăgostească şi o să bea.
- Dar ce se sărbătoreşte? - Pe ce lume trăieşti?
N-ai auzit? Mâine e încoronarea noului rege, Eduard VI.
Încoronarea?! Mâine? A căpătuitului ăluia?
Iute, la palat! N-avem vreme de pierdut.
Acolo e apartamentul meu. Fereastra din mijloc, la primul cat.
Ce aveţi de gând după ce săriţi zidul?
Mă duc în apartamentul meu şi-l despoi pe impostor!
O să fac un tărăboi
cum nu s-a mai văzut de la prinderea lui Anne Boleyn.
- Stai! În numele regelui! - Mergeţi la abaţia Westminster.
Cereţi-i socoteală impostorului înainte să fie încoronat!
Dle căpitan, vă pot lămuri! N-aveţi vreme de zăbavă.
- Aruncaţi-l după gratii! - E un impostor la palat!
Nu e adevăratul rege, nu trebuie încoronat!
Băiatul care urmează să fie încoronat e un impostor!
O să cred că ai minţile tulburate, altminteri ai plăti pentru trădare.
N-are pic de sânge albastru în vine!
Dacă mai scoţi o vorbă, pun biciul pe tine!
Vi-l prezint domniilor voastre
pe regele Eduard, regele incontestabil.
Toţi cei care aţi venit în această zi
ca să-i aduceţi prinosul vostru,
sunteţi gata să faceţi acest lucru?
Da! Dumnezeu să-l ţină pe rege în paza Lui!
Primiţi această sabie adusă de la altarul lui Dumnezeu.
Cu ea faceţi dreptate, stăviliţi inechitatea, ocrotiţi biserica,
ajutaţi şi apăraţi văduvele şi orfanii,
dregeţi lucrurile care s-au stricat şi le păstraţi în stare bună,
pedepsiţi şi îndreptaţi ce merge rău şi întăriţi ce e bine.
Azi, când îi pui coroana de aur pe creştet,
pogoară-Ţi harul asupra inimii sale
şi încununează-l cu toate virtuţile prin domnul nostru Iisus Hristos.
Amin...
Stai! Îţi interzic să pui coroana pe capul acelui impostor!
Eu sunt regele!
Daţi-i pace! E adevărat, el e regele.
- Pe cinstea mea... - Lasă-l, l-a apucat iar boala.
Puneţi mâna pe vagabond!
Nu vă atingeţi de el sau veţi plăti cu viaţa! El e adevăratul rege.
Îngăduiţi-i lui Tom Canty să fie primul care vă jură credinţă.
Puneţi-vă coroana şi luaţi iarăşi în stăpânire ce vi se cuvine.
S-ar putea ajunge la divizarea ţării şi primejduirea succesiunii.
Staţi! Ştiu cum putem face.
Unde e marele sigiliu? Doar prinţul de Wales poate şti.
- De asta depinde soarta tronului. - E foarte simplu.
Sir Geoffrey, mergi în cabinetul meu de la palat.
Lângă podea, în colţul din stânga, e un cui cu capul de aramă.
Apasă pe el şi se va deschide o tainiţă pentru bijuterii.
Acolo e sigiliul. Adu-l încoace.
- Da, Maiestate. - Nu e nevoie, sir Geoffrey.
Am cercetat toate cotloanele cabinetului regal.
- Nu-i aşa, Maiestate? - Aşa e.
M-am uitat şi în tainiţă. Era sigiliul acolo?
- Nu. - Nu.
Aruncaţi-l în stradă pe mincinos şi puneţi să fie biciuit!
Dacă sunt regele, vă poruncesc să nu vă atingeţi de el!
Îmi miroase a trădare.
E ciudat ca un obiect aşa mare ca sigiliul să dispară fără urmă.
- Un disc masiv de aur... - Era cumva rotund şi gros?
- Şi avea litere gravate? - Da.
Ştiu unde e marele sigiliu!
Dacă îmi spuneaţi cum arată, vi-l dădeam demult!
Ce tot spuneţi, milord?
- Deci sunteţi adevăratul rege! - Nu, dar ştiu unde e sigiliul.
- Atunci trebuie că sunteţi regele! - Nu eu l-am pus acolo.
Ci cel din faţa noastră, adevăratul rege al Angliei.
Vă va spune chiar el unde l-a pus şi apoi îl veţi crede.
Gândiţi-vă bine, Maiestate!
A fost ultimul lucru pe care l-aţi făcut
înainte să fugiţi din palat îmbrăcat în zdrenţele mele.
Da, îmi aduc aminte, dar nu ştiu de sigiliu.
Îngăduiţi-mi să vă amintesc ce s-a întâmplat în acea dimineaţă.
- Am stat de vorbă, mai ştiţi? - Da.
Mi-aţi oferit de mâncare şi aţi dat afară servitorii,
să nu mă ruşinez de zdrenţele mele şi de lipsa manierelor.
- Da, ţin minte. - Apoi am făcut schimb de straie.
Ne-am aşezat în faţa oglinzii.
- Semănam leit, ţineţi minte? - Aşa e.
Aţi dat fuga în camera de dormit şi aţi trecut pe lângă o masă
pe care era lucrul acela căruia îi spune marele sigiliu.
V-aţi uitat unde să-l ascundeţi şi aţi văzut...
Ajunge! Veţi găsi marele sigiliu în coiful armurii milaneze.
Aşa e, regele meu! Coroana Angliei vă aparţine!
Iute, sir Geoffrey! Alergaţi ca vântul şi ca gândul!
Dumnezeu să-l aibă pe rege în paza Sa!
Luaţi-vă straiele de rege şi daţi-mi zdrenţele îndărăt!
Despuiaţi-l şi aruncaţi-l în temniţă.
Nu vreau să i se facă niciun rău! Dacă nu era el, nu m-aţi fi crezut.
Tom, cum se face că tu ai ţinut minte unde am ascuns sigiliul şi eu nu?
- A fost foarte uşor! - De ce?
- L-am folosit de multe ori. - Da? La ce?
Nu are de ce să-ţi fie teamă. La ce ai folosit sigiliul?
La spart alune.
Veniţi cu mine, vă rog.
Vă încredinţez că nu e o glumă. Aţi fost chemat.
Să se ştie că Tom Canty se bucură de protecţia noastră
şi va primi titlul de pupil al regelui.
- Ţi-ai găsit mama? - Da, sire.
Bun. Vom avea grijă de ea.
Când va fi găsit tatăl tău, ne vom ocupa şi de el.
Aşteptaţi aici cât socoteşte regele de cuviinţă.
E cumva regele?
Ridică-te! Cum cutezi să şezi în faţa regelui?
Daţi-i pace, are dreptul să stea jos în prezenţa regelui.
Credeam că te-am pierdut, dar iată că eşti teafăr.
Sabia! El e Miles Hendon, camaradul meu de arme.
Mi-a fost singurul prieten şi mi-a salvat viaţa.
Ridică-te, Miles Hendon, conte de Kent.
Eduard al Angliei îţi conferă acest titlu de nobleţe.
Tânărul rege nu uită ce aflase despre suferinţa norodului,
iar domnia sa fu foarte blândă în acele vremuri de restrişte.
Traducerea: Diana Lupu www.sdimedia.com