FØLGENDE HISTORIE ER INSPIRERT AV VIRKELIGE HENDELSER
Jeg har aldri tenkt på hva som kan finnes i villmarken.
Skjult i mørket.
Hallo.
Jeg trodde jeg drømte.
DENNE HISTORIEN KAN INNEHOLDE FORSTYRRENDE BILDER.
SEERNE TILRÅDES Å BRUKE SKJØNN.
Ser du her?
Jeg trodde ikke det kunne bli verre.
Matt!
MITT ROANOKE-MARERITT
DRAMATISERING AV HENDELSENE
Jeg er dronningen av alle kuber.
Jeg flammen på alle åser.
Jeg er skjoldet over alle hoder.
Jeg er slagets spydspiss.
Hvem andre enn jeg er både treet og lynet som slår det?
Jeg har aldri tenkt på
hva som kan finnes i villmarken.
Skjult i mørket, eller...
Eller hva som skal til for at jeg skal overleve.
Desertøren ble funnet i utkanten av skogen.
Med rasjonene som var stjålet fra lageret vårt.
Rettferdigheten krever botsøving for forræderiet hans.
For han er ikke annet enn et kløyvd dyr.
Som råtner i sumpen og myrjorden.
Like uren som sin råtnende sjel.
Snakk, ditt svin.
Snakk!
La ham renvaskes.
Hjelp!
Ta henne.
Lee kjørte henne på sykehuset.
Og da hun våknet, fortalte Shelby politiet mange...
ville historier...
om da hun fikk menneskeofferet.
De sendte en betjent for å undersøke
men fant ingenting.
De ba også sykepleierne ta blodprøver for å se om.
Shelby gikk på stoff.
Hallusinogener.
Hun var helt ren.
Jeg liker teddybjørnen min.
Jeg skulle ha vært der for å beskytte deg mot hva enn dette var.
Unnskyld.
Men jeg er her nå.
Vi finner et annet sted å bo, det lover jeg deg.
Nei.
Jeg tror det var en av fjellkarene.
Hele greia var en omstendelig spøk, de er så oppsatt på
å skremme oss vekk, Matt. Se på meg.
Vi kan ikke la dem gjøre det.
Vi kan ikke dra.
Ikke så lenge alle pengene våre er bundet til det huset.
Hvis de vil slåss,
så ville vi slå tilbake.
Når jeg ser tilbake, ser jeg hvorfor retten ga Mason foreldreretten alene.
Hvilken mor gjør det jeg gjorde i den tiden?
Det er min store skam, jeg hater meg selv for det.
Jeg ville ikke ta henne med hjem.
Ikke med alt det som hadde skjedd.
Mamma sa at dette var en gård.
Hvor er kyllingene og grisene og sånt?
Kom igjen, baby.
Jeg prøvde virkelig å skape et bånd igjen
til Flora, få tilliten hennes igjen, det spesielle
mor-datter-båndet.
- Ha det, pappa. - Ha det, kjære.
Jeg trodde at hvis jeg holdt henne inne og passet på henne,
så ville det gå bra.
Den var god.
Er du sulten?
Ok, jeg kommer straks tilbake.
Du kan plassere henne hvor som helst, og skaper seg et hjem.
Hun gjør ethvert sted til sitt.
Kjære?
Hei, kjære.
Hvem snakker du med?
Pricilla.
Hun er en venn av meg.
Jeg hørte at slikt ofte skjer med skilsmissebarn.
De finner på ting.
Utagerer.
Det var hjerteskjærende å tenke på at jeg hadde gjort dette.
Hva snakket dere to om?
Eller er det en hemmelighet?
Hun vil lage en kappe til meg, sånn som hun har, om vi hjelper henne.
Å, kappe?
Hjelpe henne med hva?
Slik at det stopper.
Slik at hva stopper?
Hun sier hun er lei av alt blodet.
Bli her.
Hva tenker søsteren din på?
Hun vil se barnet.
Vet du hvordan det er med Mason...
Hun vil ikke gi ham en grunn til å holde henne unna.
Hun tror jeg bare tuller.
Hun vet at du har mye nå.
Hun vet at jeg ikke lyver.
Hun var i kjelleren med meg da de innavlede kom hit
- og hang de tingene. - Jeg vet det.
Jeg er enig, vi taper ikke sparepengene våre for deres skyld.
Vi slåss.
Iallfall til vi kan selge.
Hei.
Er du sikker på at du vil dette?
Vi har kanskje ikke noe valg.
God natt.
Jeg følte meg litt skyldig.
Matt visste at jeg ikke trivdes der, og.
Jeg visste at Lee trodde jeg fant på historier, det var...
letter å tro det.
Jeg mener...
Alternativet var skremmende.
Noen ville ikke ha oss i det huset.
Og de ville sørge for at vi kom tilbake.
Shelby?
- Hva driver du med Shelby. - Noen utenfor.
- Hva? - Ja, jeg går ut dit.
- Er du sprø? - Nei, jeg er ikke gal, jeg er sint.
Jeg sitter ikke her og gjemmer meg under dyne denne gangen.
Shel.
Jeg ser ingenting.
Hør.
Hallo?
Hvem er der ute?
Vis dere!
Shel...
Shelby!
Jeg ville bare at det skulle stanse.
Jeg ville de skulle vite at de ikke kunne skremme meg.
At vi ikke lot oss skremme.
Fanken.
Matt!
Shelby!
Fanken.
Shelby!
Du hører om folk som går seg bort i skogen...
Så fort kan det skje.
Matt!
Shelby!
Hei.
Dette var noe annet enn et brent kors på plenen.
Går det bra?
Det var noe demonaktig ved det.
Matt ringte politiet og vi ledet dem til stedet.
Denne gangen måtte politiet tro oss.
Hva om brannen hadde spredd seg? Hva om huset hadde brent ned?
Ville dere brydd dere engang?
Vi sendte enheter for å finne Ishmael Polk og sønnene hans.
Og når vi finner dem, tar vi dem inn på avhør.
Avhør?
Er dét alt dere kan gjøre?
Så snart de er ute igjen så kommer de tilbake igjen.
Hvem vet hva de gjør neste gang.
Ingenting beskytter oss mot hevn.
Vi har ingen mulighet om dere lar dem komme etter oss igjen.
Annet enn å offentliggjøre det.
Dere får en bil i oppkjørselen deres, det gir dere 24-timers beskyttelse
til vi vet hva dette handler om.
Shelby var illsint.
Synes nesten synd på politimannen.
Men politibeskyttelsen skulle for lengst ha vært på plass.
Vi følte at vi endelig kunne slappe av og få litt søvn.
Hallo.
Vær så snill...
Hvem er dette?
- De skader meg. - Hallo.
Hvorfor lar du dem skade meg?
Hallo.
Jeg vil ikke ha det, hold opp.
Du tar det, og liker det.
Hva faen er dette?
Hva er problemet?
Margaret vil ikke ta medisinen sin.
Hvem er dere?
Er det sant, Margaret?
- Jeg blir syk av den. - Sier hun mot oss.
Ja.
Du har fått en advarsel.
Jeg trodde jeg drømte.
Det måtte være en drøm.
"M" står for Margaret!
MITT ROANOKE-MARERITT
Klokken var over tre om morgenen
da jeg våknet av støy.
Hei, våkne opp!
Våkne! Det er noen i huset!
Hun skjøt...
Jeg forsto ikke hvordan noen kunne ha kommet inn i huset.
Ikke når det satt en politimann utenfor døren.
Sir.
Jeg forstår ikke.
De var jo her.
Må ha drømt.
Jeg begynte å tro at jeg hadde en slags nevrologisk skade
etter angrepet i Los Angeles.
I hemmelighet håpet jeg det.
Det ville i det minste gitt mening.
Broren og svigerinnen min fikk raskt ord på seg for å være skrullinger.
Skrullinger som roper ulv.
Jeg visste at neste gang ville nok ikke politiet reagere så fort.
Det skjedde så mye rart.
Det er rart hva folk kan gjøre for å rasjonalisere det irrasjonelle.
Er hun klar?
Ja, jeg tror det.
Kom igjen.
Ser ut å leke overraskelses-gjemsel.
Flora skapte sin egen versjon av gjemsel da hun var tre år.
Vi må gå, Flora.
Hun kunne si til oss at vi lekte.
Hvor gjemmer du deg?
Noe av det hun likte...
- Kjære deg. - Må gå nå.
Veslejenta?
...var å se hvor lang tid det tok oss å forstå at hun gjemte seg.
Jeg ble nostalgisk et øyeblikk.
- Flora. - Begge to, tror jeg.
Jeg skal hjelpe deg.
Kom nå, er du snill.
Har deg!
Hvor ble hun av?
- Hvor ble hvem av? - Priscilla.
Den lille jenta med de rare klærne.
Jeg ville gi henne Mandy.
Dukken din? Hvorfor gjorde du det?
Som byttehandel.
Så hun ikke skulle drepe oss?
De skal drepe oss alle.
Og de sparer meg til slutt.
Mason!
Mason, vær så snill! Jeg vil gi henne et ha det-kyss.
- Fest sikkerhetsbeltet ditt. - Nei.
Det er greit, kjære.
Hun kommer ikke tilbake hit.
Hvordan vet en åtteåring hvordan man sier: "Sparer meg til slutt?"
Jeg vet ikke hva som skjer i huset, men hun kommer ikke tilbake.
Ikke vær redd, det er greit.
Det er greit. Vær rolig, vær så snill!
Vær så snill!
Jeg ringer dommeren.
Vær så snill, pappa.
Det var da jeg ramlet av vogna.
Det er noen nede.
Unnskyld, Shel...
Shelby.
Jeg knuste bollen din.
Jeg mente det ikke.
Har du i det hele tatt sovet, Lee?
Hva faen, Lee?
Fanken.
Jeg gjorde ikke det der.
Kom igjen.
Ingen av oss trodde henne.
Folk gjør rare ting når de er påvirket.
Faen heller, jeg har gjort mye selv.
Men det åpnet øynene mine, det og se henne sånn.
Og Lee var alltid den sterke, hun ordnet alltid opp i ting.
Søsteren min var familiens klippe.
Du må ta deg sammen, jente.
Tror du ikke at jeg vet det?
Jeg prøver, jeg er svak.
Du må ikke la ham finne det ut.
- Jeg får aldri se datteren min igjen. - Slutt.
Ikke tenk på det, vi finner ut av det.
La meg passe på deg, for en gangs skyld.
Matt! Kan du komme hit?
Hvil nå, jenta mi. Hvil.
Ser du henne?
Jeg ser henne.
Matt.
Det er noe der.
Jeg var full,
men jeg visste at Matt ikke var i rommet.
Jeg følte, ante noe.
Noen.
Som passet meg.
MITT ROANOKE-MARERITT
Vi visste ikke hvem den jenta var.
Hun var kledd slik at vi antok at hun måtte tilhøre.
Polk, fjellbonde-familien.
Vi var redde for de kanskje ville at hun skulle lure oss i en felle
eller noe.
Men begge to følte at det som foregikk i den kjelleren
så skulle vi finne ut av det
sammen.
Det var som om noen hadde bodd der.
Hvem vet for hvor lenge siden...
eller hvor lenge.
Det gikk kaldt gjennom meg.
Jenta førte oss ikke dit i en felle.
Hun ville at vi skulle finne det kameraet, men vi visste ikke hvorfor.
Hva var det på filmen hun ville vi skulle se?
Jeg er ikke det jeg er.
Dette...
er ikke det jeg så for meg da jeg kom hit første gang.
Men det er krefter her som ikke lar meg få sove.
De kommer til meg hele tiden, de viser meg forferdelige ting.
Blir sterkere hver eneste kveld.
Helt til de ble fysiske, se hva de gjorde med meg.
Jeg er redd for å gå tilbake til det huset nå.
Jeg er redd for at den onde kraften som er der vil drepe meg.
Så...
Jeg bor her i denne kjelleren, det er kaldt, den lukter, og...
til tross for utseendet, så er jeg ikke gal.
Jeg er akademiker, jeg er forfatter.
Er dette den samme fyren som du så på videoen i skogen?
Ja, det er ham.
Det han sa på filmen
hørtes ut som galskap.
Men...
det å se ham i øynene da han fortalte historien...
Vi ble trukket inn, med en gang.
Ok, fra begynnelsen.
I dag er det den 11. oktober 1997.
Dette opptaket blir kanskje mitt testament.
Jeg vil fortelle sannheten,
det jeg vet om den.
Fakta, jeg heter dr. Elias Cunningham.
Jeg er professor ved universitetet i Radley.
Jeg kom for to måneder siden for å starte undersøkelsene til en ny bok.
En kriminalroman fra virkeligheten i Helter Skelters ånd.
I utgangspunktet skulle jeg skrive om to sykepleiere,
Miranda og Bridget Jane. To søstre
som ikke tålte å være fra hverandre, og tilbragte all sin våkne tid sammen.
De jobbet på et omsorgssenter i Rochester i 1998.
Man antok, men kunne ikke bevise, at de to sto bak
to eldre pasienters mystiske dødsfall.
De sluttet i jobbene sine før man kunne sikte dem.
De reiste hit opp til North Carolina og åpnet
et omsorgssenter selv.
Huset de kjøpte hadde stått tomt
i 15 år. Familien som bodde der, en far, en mor og to døtre,
hadde bare bodd i huset i kort tid før de
plutselig reiste, og de etterlot alle sine eiendeler.
De oppga ingen adresse, men denne illevarslende historien
avskrekket ikke mine to personer, men kan ha trukket dem til seg.
Fakta, bosenteret de åpnet var rimelig
og sikret mange søkere, men de hadde noen unike kriterier
for å godta søkerne.
De ville at familier som var lei av å ta seg av slektningene sine,
familier som bare ville finne et sted de kunne oppbevare dem til de døde.
Men det underligste kriteriet for opptak gjaldt
forbokstaven i fornavnet deres.
Søkernavn: Una.
De valgte disse menneskene, og drepte dem.
De brukte bokstavene i navnene
til å stave favorittordet sitt.
R
"R" for Roger.
Rottegift.
E
"E" for Eunice.
M
"M" for Margaret.
Jeg fant Mirandas dagbok.
Det som begynte som en syk lek for søstrene, ble snart en utfordring
mot folk, mot samfunnet, mot livet.
Miranda ble overbevist om at sjelene de drepte ga dem et lengre liv
til å bruke på sin lidenskap, og sikre kjærligheten ville gå vare i evighet.
Fakta, 29. oktober 1989.
Politiet ble tilkalt da noen slektninger
ble bekymret fordi ingen tok telefonen der på tre uker.
Bridget og Miranda var forsvunnet.
De fant ikke noen personlige eiendeler i huset.
De varslet FBI, og mexikansk politi, men sykepleierne
var forsvunnet.
Det eneste de hadde etterlatt seg var et ord, uferdig på veggen.
MURDE
Mord.
Huset ble lagt ut for salg. De prøvde å gjøre det presentabelt.
De la nye tepper, malte veggene.
Men hver gang de dekket til bokstavene så, om du bare så bort i et øyeblikk,
så var ordene der igjen.
MURDE
Hva med Matt?
"M" for Margaret.
Hva?
"M" for Margaret.
Matt.
Hva er det du gjør?
Det er her.
Det er her. Hun sa det, jeg så det.
Hva snakker du om, Matt?
MURDE
Det virket... helt sprøtt.
Kom.
Men alt det han sa på filmen stemte.
Bokstavene på veggen beviste det.
Og han var ikke ferdig.
Det er en offisiell historie, og den handler om
to morderiske sykepleiere, som drepte fem eldre pasienter.
De rømte så landet, slapp unna med drap og nå kjenner jeg sannheten,
jeg er overbevist om at det ikke var det som hendte, de dro ikke,
De ble stanset, av noen, før de kunne
ta det siste offeret sitt, og skrive ordet "Murder" ferdig, ikke politiet.
Av noe som var enda mer ondskapsfullt enn dem,
noe her, overalt, i luften, i skogen,
i huset.
Jeg har ikke satt en fot i det huset.
På flere dager...
Og jeg skal inn dit nå, jeg vet ikke om jeg overlever.
Men jeg må se.
Se hva det er.
Jeg vet du er her inne.
Vis deg.
- Å! - Det er ok.
Vis deg!
- Slå av. - Vent.
Hva var det?
Mitt Roanoke-mareritt.
Vi ville ut, vi ville ha pengene igjen.
Vi ville ha igjen livene våre.
Banken solgte oss huset, og banken måtte bare ta det tilbake.
Jeg ringte representanten deres og sa vi måtte diskutere mulighetene.
Ikke noe valg?
Visst har vi et valg, vi kan saksøke dere for bedrageri.
Noen sykepleiere drev et bosenter her, og de drepte pasientene sine
- under dette taket. - Hvorfor får vi vite dette først nå?
La meg forklare dette igjen, da dere la inn bud på dette huset,
var det en forpliktelse om å kjøpe eiendommen som den var.
Alle rimelige hensyn må være uttalt før dere hever hånden.
Det ville vel ikke utgjort noen forskjell?
Vi fant ut om sykepleierne deres, googlet historien, men den
samsvarer ikke med huset vårt.
Hvorfor det? For dere har endret gateadressen.
Hva mer skal skjules?
Du underskrev en kontrakt med denne banken.
Jeg er ikke eiendomsmekler, jeg har oppfylt forpliktelsene her.
Hvis dere vil selge kan dere tilby kjøperen veldig gode rater.
Vi ble overkjørt, det var ingen vei tilbake.
Vi var fanget.
Vi får aldri igjen det vi betalte for det.
Sumpmenneskene kjøper det i morgen hvis vi ringer.
Ikke tale om.
Jeg blir dårlig.
Jeg trodde ikke det kunne bli verre.
Men så ble det dét.
Lee?
Da jeg så Lee med Flora.
Kom igjen, nå.
Jeg så på søsteren min, som forbrøt seg.
Jeg ville bare se henne.
Men så, der var hun.
Og plutselig kjørte vi tilbake til huset.
- Spis noe. - Ja.
Lee.
Det er ikke noe vi må snakke om.
- Vet Mason det? - Mason...
kontrollerer ikke livet mitt.
Hei, Flora.
Hvorfor gjør vi ikke leksene i det andre rommet, så du kan få en godbit?
- Greit. - Greit.
Hei.
Er du full?
Jeg ville aldri satt barnet mitt i fare ved å kjøre i...
alkoholpåvirket tilstand.
Da må du ha gått fra vettet.
Han går til dommeren.
Han sørger for at jeg aldri får se henne igjen.
Ikke etter dette stuntet.
Lee...
Lee, du er politimann, og teknisk sett er dette kidnapping.
Han går til politiet, om han ikke alt har gjort det.
Dette er ille, Lee, virkelig ille.
Det kan ha gått ut en etterlysning av deg nå.
Hun er datteren min!
Jeg har rett til å se henne.
Dere har en samværsavtale.
Og den prøver han å bryte.
Ja, Mason, hun er her.
Hun er i god behold.
Flora gjør lekser nå.
Ja, jeg vet at du er sint, du har all rett til å være rasende.
Nei, Mason, ikke koble inn politiet.
Du vil vel ikke at Flora skal se at politiet tar moren hennes?
Det var ikke ondsinnet, hun ville bare treffe datteren sin.
Ja, selvfølgelig, vi er her.
Ok, ha det.
Det blir bra.
Han er skikkelig sint, men...
Jeg tror jeg roet ham ned.
Å, takk skal du ha.
Jeg beklager.
Hei.
Jeg forstår.
Det gjør jeg virkelig.
Jeg vet at det jeg gjorde var galskap.
Ville jeg virkelig være på rømmen med en åtteåring?
Snu livet hennes på hodet, enda mer enn det var.
Skjule henne for faren, for alltid?
Flora fortjener bedre.
La meg si farvel til Flora.
Før han kommer og henter henne.
Du gjør det rette, Lee.
Hun er i stuen.
Vi lette overalt i huset.
Jenta mi var borte.
Hvor er du, Flora?
Flora!
Å!
Hørte du det?
Ah!
Herre...
Oversatt av: Kari Bence