ДО ПОЧАТКУ
Перепрошую!
Агов!
Так? Кликав?
Привіт. Так.
Якщо можна, потримай, поки я тут усе запущу.
Яким боком?
Ось так, тримай міцно. Чудово.
- Гаразд. Готовий? - До чого?
Ну ось. Прекрасно.
- Дякую. Можеш опустити. - Авжеж.
- І все? - Ні. Я лише запустив двигун.
Зараз буде цікаво.
Я чекав на це з...
Завжди.
Привіт. Я Азірафаель.
Радий знайомству. Зараз.
Нехай буде речовина, хай буде гравітація, нехай буде все зі сторінок.
11 по 3 000 602 включно.
Щось мало статися?
Авжеж. Пробач. Так.
Я дещо пропустив.
Нехай буде світло.
Боже милостивий.
Лише поглянь. Яка розкіш!
Ти... І ти все це сам створив?
Більш-менш.
Концепт-дизайнер не я,
але я тісно працював з тими, що Нагорі.
- Дуже гарно. - Дякую.
Чудова робота.
- А для чого це? - Тобто?
Що саме воно робить?
Чого тільки ця краса не робить.
Загалом, це фабрика зірок.
Це весь видимий пил і газ,
тут народжується біля 5 000 молодих зірок і протопланет.
Більшість зірок всесвіту вже старі,
але ці лише зароджуються.
Кілька мільйонів років —
і зірки будуть усюди.
Гарно.
Нагорі кажуть,
що ми знову все знищимо
десь за 6 000 років.
Але навіщо?
Який сенс створювати безкінечний всесвіт
з трильйонами зоряних систем,
якщо все протримається якихось кілька тисяч років?
Двигун до того часу ще й не прогріється.
Суть...
Ти чув про Землю?
Не зовсім.
Синьо-зелена планета?
Вона буде десь там, коли розгорнуть цей сектор.
Там будуть «люди»,
яких ми саме зараз створюємо.
Я бачив плани.
Так. Ми почнемо з пари, здатної до розмноження,
і досить скоро їх буде безліч.
Вони розмножуватимуться, як... Як люди.
Мені здалося, що зірки й твоя...
- Це Небула. - Авжеж.
Вони існують, щоб люди
могли дивитися вгору на нічне небо
й дивуватися безмежності
творінь Всевишнього.
Це ж ідіотизм!
Це всесвіт, а не не якісь модні шпалери.
Мільйони галактик, трильйони зірок, безліч усього.
Воно ж не просто собі мерехтить.
Більшості із Землі навіть не видно.
Треба поставити Землю посеред всесвіту, де кращий краєвид.
Не нам давати поради Всевишньому щодо його творінь.
А кому? Тобто...
Хтось мусить сказати: «Слухай, босе, це просто жахлива ідея».
Це вважатиметься недоречним.
Думаю, ніхто не заперечить, якщо я залишу записку в скриньці пропозицій.
Не думаю, що Всевишній створив скриньку пропозицій.
Більше того, не думаю, що нам варто вносити пропозицію,
що потрібна скринька пропозицій.
Якби я всім керував, я б хотів, щоб мені ставили запитання.
Свіжий погляд.
Не можна просто створити всесвіт,
дати йому проіснувати кілька тисяч років, і все!
Мені подобається цей рожево-синій елемент у куточку Небули.
Так, він дуже...
Послухай, дам тобі корисну пораду.
Буде прикро, якщо ти потрапиш у халепу.
Дякую за допомогу. І за пораду. Але не хвилюйся.
У яку халепу я можу потрапити, якщо дещо спитаю?
ГЛАВА 1: ПРИБУТТЯ
ДОБРІ ПЕРЕДВІСНИКИ
ЛОНДОН
СЬОГОДЕННЯ
ЗАЧИНЕНО
«Шановний пане Фелле.
Я мушу поговорити з вами
про терменову справу»?
Термінову.
«Щиро ваша, Меґґі».
Вітаю, Меґґі.
Я отримав записку.
Я подумала... Останні кілька років були важкі
через локдауни, та й інтернет-замовлення не надходили,
і за два тижні мене тут може не бути.
«Не бути»?
Чому? Тобі тут не подобається?
Пане Фелле, я обожнюю цю крамницю.
Я любила її ще з дитинства.
Але давно не платила за оренду.
Це я винен, що не брав платні.
Гаразд. Здається, ти казала, що отримала
записи Шостаковича для мене.
Я не можу сплатити оренду.
Мені дуже шкода. Я піду наступного тижня.
Треба лише все спакувати.
Меґґі, якщо тебе не буде, де я буду діставати платівки?
Шукати платівки на 78 обертів/хв важче, ніж довгогральні.
Я б не знав, звідки почати.
У мене немає грошей.
Меґґі...
А якщо я візьму Шостаковича
й не заплачу? Будемо квити.
Я винна вам тисячі фунтів за оренду.
А ці платівки коштують вісім фунтів.
Вісім сімдесят п'ять.
Ви не можете просто пробачити мені оренду за вісім місяців.
Можу. Я добре вмію пробачати.
Це моє улюблене заняття. Ти оплатила оренду.
У мене є музика. І я знаю, що робитиму
наступну 21 хвилину.
Кларнет милозвучно грає.
Що?
Кларнет.
Милозвучно грає.
Не та лавка.
Тобі потрібен голова азербайджанського сектору. Він там.
Я принесла пошту.
Є щось цікаве?
Переважно рахунки.
Не розумію, чому тобі не доставляють пошту в машину?
- Відішли рахунки у фінвідділ Пекла. - Відіслала.
Кажуть, що не приймуть мого підпису замість твого.
Не давай їм хліба, ідіоте!
- Качкам хліба не можна. - А що давати?
- Вони знають? - Качки?
Унизу.
Знають, що ти зі мною спілкуєшся?
Кроулі. Я тепер представниця Пекла в Лондоні.
- А Пеклу байдуже, як виконується робота. - Пам'ятаю.
Вони лише хочуть, щоб її виконали.
Ти замислювалася, навіщо це?
Ти про що?
Навіщо все це?
Небеса, Пекло, демони, янголи.
Усе це позбавлене сенсу.
- І завжди було так легко? - Легко?
Я вигадую складні стратегічні плани,
щоб поширити нещастя й паніку серед людей,
і щойно я збираюся втілити їх у життя,
вони роблять щось
значно гірше за те, до чого додумалася я.
Так. Завжди було так легко.
Мені варто про щось знати?
Ти досі персона нон ґрата.
Молодшим демонам врізали платню за наказом Вельзевула,
і дещо сталося.
Де сталося?
Нагорі...
Дещо грандіозне?
Не знаю. До нас дійшли чутки,
що Нагорі дещо відбувається.
Якщо щось почуєш
через зв'язкового у книгарні, даси мені знати?
Небеса більше з ним не спілкуються.
Якщо я дізнаюся щось корисне,
я тобі скажу, а за це
ти поділишся тим, що треба мені.
У тебе є щось для мене?
Заморожений горох.
Що?
Ось чим годують качок. Замороженим горохом.
Вони його люблять, і він їм корисний.
Вітаю.
Уже щось обрала?
Я... Так. Каву!
Як завжди? Не кажи. Я пам'ятаю. Знежирене лате.
Ти пам'ятаєш.
У цій голові багато людей і багато кави,
та лише щодо постійних клієнтів.
Я постійна клієнтка.
Ти з крамниці платівок?
Не знаю, хто тепер купує платівки.
От чорт!
- Що? - Поглянь.
От чорт!
Привіт.
- Що... - Що я тут роблю?
Так.
Що ти тут робиш?
Не знаю, тому я і спитав.
- Не знаєш? - Ні, але хочу дізнатися.
Було б також добре знати, де це «тут».
А ще — хто ти і хто я.
І чому ти голий.
Хто тобі сказав?
Хто... Я бачу, що голий.
Що тут скажеш?
- Можна зайти? - Ні.
Гаразд.
Добре.
Заходь уже.
- Таке не щодня побачиш. - Ні.
Мабуть, служба доставки. Стриптиз-грама.
- Ти це щойно вигадала. - Так.
Я Меґґі. І я власниця крамниці платівок.
Я знаю, хто ти. Ти знежирене лате.
Я Ніна.
Я не кажу, що причетне Пекло. Я не кажу, що хтось причетний.
Я кажу, що якщо хтось йому допомагатиме,
- ми застосуємо найсуворіші санкції. - Найсуворіші санкції?
Так.
- Книга життя. - Я цим займуся.
Я вдячна.
Це називається гарячий шоколад. Пий.
То ти не знаєш, хто ти.
Так.
Я — це я. Тільки не знаю, хто такий я.
- Зрозуміло. - Але ти мене знаєш.
- Ти впізнав мене. - Я...
Я знаю декого, схожого на тебе.
Тоді це, мабуть, я.
Думаю, так і дізнаються.
Але ти не впізнаєш мене.
Ні, пробач.
Тоді чому ти прийшов у мою крамницю?
Не знаю. Я просто подумав, що мушу.
Знаєш, як буває, коли ти нічого не знаєш,
але цілком упевнений, що буде краще,
коли ти будеш біля певної особи?
Ні. Однозначно, ні.
Гадки не маю, про що ти.
Чому ти так кажеш?
Це якось пов'язано з мозком.
Але я не впевнений.
Я відчував, що якщо прийду сюди,
дещо жахливе зі мною може і не статися.
«Дещо жахливе»?
Це... Це неймовірно.
- Що жахливе? - Воно робить дещо тут.
І дещо інше тут. І це зовсім різні відчуття.
- Але обидва чудові. - Скажи, будь ласка.
- Що жахливе? - Що? Я не знаю.
Я знаю, що це щось страшне,
і тому я мусив прийти сюди й віддати тобі ту річ.
Що?
Тепер воно робить дещо тут.
Це поки що найкраще.
Яку річ?
Що ти мені маєш віддати?
Я начебто нічого не маю. Думаєш, це важливо?
Ну, ти...
Ти щойно сказав,
що це єдиний спосіб запобігти дечому жахливому.
Справді, чому?
Я не знаю!
Тоді все добре.
Майже завжди все закінчується добре.
Як тоді, коли я почав мерзнути.
А тепер у мене є покривало.
А ще тоді,
коли в мене боліли руки,
бо я мусив нести комусь коробку.
Тепер усе добре.
Коробка.
ВЕРХ
Реклама.
ШАКС
- Так. - Тобі варто ще дещо знати.
Правила для демонів на Землі.
Або дзвони й говори,
або вдавай таємничу. А не те й інше.
- Чому ні? - Повір.
Добре.
З'явилася додаткова інформація про справи на верхніх поверхах.
Це стосується Гавриїла.
У його королівської пихи проблеми. Як сумно.
Правда? Чому?
Сарказм. Попрацюємо над цим наступного разу.
Це все?
Тут нічого нема.
Що ти мені ніс?
Ти кумедний. Люблю тебе.
Дякую. Я...
Ти казав, що ти щось ніс.
Правда?
- Отже, ніс. - Гавриїле. Слухай...
Спробуй зосередитися.
Чому ти приніс сюди коробку?
Що за Гавриїл?
Це ти!
Принаймні я так думаю.
Гавриїл. Клас. Мені подобається.
Гавриїл.
Хоча... Ні.
Ні, якщо хтось спитає, ти не Гавриїл.
Гаразд.
Тоді хто я?
Ну, ти...
«ЛОРД ДЖИМ» ДЖОЗЕФ КОНРАД
- Джим. - Джим. Клас. Мені подобається.
Джим. Скорочено від Гавриїл.
Ні. Скорочено від Джеймс.
Джеймс. Клас. Мені подобається.
Джеймс. Повне для Джим. Скорочено від Гавриїл.
Ні, забудь про Гавриїла.
Я спробую. Але я не з тих, хто забуває.
Серйозно? Тоді, будь ласка,
скажи, що було в коробці?
У якій коробці?
Привіт. Це я. Нічого не кажи.
- Ти чуєш? - Мені щось сказати?
Ні. Зустрінемося навпроти крамниці.
Я буду в кав'ярні «Кава або смерть».
- Через дорогу. - Дві хвилини.
«Бухає полум'я з його пащі, вириваються іскри вогненні!» — Йов 41:19.
Так. У чому проблема?
Проблема? Хто казав про проблеми?
Твій тон. Ти дзвониш із трьох причин.
Коли нудно, якщо зробиш щось розумне або щось не так.
Це був тон «щось не так».
Приємно ділитися з кимось про те, що хорошого ти зробив.
- Тепер, коли я не звітую Небесам. - Вітаю.
Вам чогось принести?
Візьміть чашку і влийте шість порцій еспресо.
- Більше нічого. - Цікаво.
- Це тебе заспокоїть? - Не зовсім.
Ніно, що у вас є заспокійливого?
Еклська слойка?
Нам еклські слойки.
Як там ваш голий друг?
Він не... Він не мій...
Він уже не голий.
Ви темна конячка, пане Фелле.
- Ви теж продаєте книги? - Ні, навіть під дулом пістолета.
Це... Кроулі.
- Ми з ним давні знайомі. - Радий знайомству.
Слухай, на Небесах відбувається дещо серйозне. Тобі щось відомо?
Можливо, трохи.
Ходімо до тебе в крамницю і там поговоримо.
- Бо там голий чоловік? - Не зовсім.
Ми тому зараз не в твоїй крамниці?
Я можу тобі з цим допомогти?
Пане Фелле, щодо оренди,
я хотіла сказати, що ви янгол.
Нічого подібного.
Еклських слойок?
- Знову робиш добро? - Це не рахується.
Суто егоїстичний вчинок.
Ти прийшла?
Захотілося чогось, кінець дня.
Шкода. Я думала, це я така чарівна.
Власне, я тобі дещо принесла. Ніна Сімон.
А тебе звати Ніна.
Я не маю на чому це слухати.
Ні... Так, звісно.
- Знежирене лате? - Ні. Я не засну.
Трав'яний чай. М'ятний. Хоча ромашковий теж нічого.
Ми старішаємо.
Раніше вечірки на всю ніч. А тепер до десятої в ліжку.
Я не ходила на вечірки.
Ти ж була підлітком?
Так, але не таким.
Вибач, не варто було приносити платівку, не спитавши.
Важкий був день.
Мушу зачинити крамницю. На мене вдома чекає партнерка.
- У тебе є партнерка. - Яка не любить, коли я спізнююся.
Важкий вибір. М'ятний чи ромашковий?
Я не хотів казати це вголос.
Але, схоже, дещо дивне
відбувається з твоїми давніми друзями.
Ніколи не вгадаєш, про кого питала Шакс.
Думаю, вгадаю.
Що ж, вгадуй.
Про Джима.
Джима?
- Ми знаємо Джима? - Привіт.
Гавриїл!
Я ж казав, що схожий на Гавриїла.
- Що він тут робить? - Не знаю.
- Що з ним сталося? - Не знаю.
- Спитай його! - Я питав! Він теж не знає.
Нормально його спитай!
Що ти
робиш у цій книгарні?
Я...
витираю пил.
Гаразд.
Усе буде добре. Ми відвеземо його кудись і там залишимо.
Куди відвеземо?
Куди завгодно.
Відвезти його кудись — не найважливіший пункт плану.
Головне — не забирати його назад.
Запхнемо в «Бентлі», я поїду в Дартмур і залишу його там.
Чому Дартмур?
Бо Дартмур далеко й не тут.
Кроулі, у нього проблеми.
Тоді треба його спекатися і якомога швидше.
Він сказав, що з ним станеться щось жахливе.
Ще одна причина, щоб не бути поруч, коли це станеться!
Я просто...
Янголе, це верховний архангел Небес.
Твій колишній бос,
який хотів скинути тебе в пекельне полум'я і знищити.
- Він не наш друг. - Не думаю, що в нього є друзі.
- От власне. - Так, власне.
Що означає твоє «власне»? Здається, це різні «власне».
У нього немає друзів, ми йому потрібні.
А мені треба, щоб він був далеко від мене
й мого цінного, мирного, крихкого світу,
який я створив для себе тут.
- Я думав, ми створили його для нас. - Я теж!
Дуже добре.
Якщо ти відмовляєшся допомагати, добре.
Можеш іти.
Іти?
Справді? Ти так хочеш?
Ні, я б хотів, щоб ти мені допоміг.
Я прошу тебе допомогти мені подбати про нього.
Та якщо не допоможеш, то гаразд.
Не допоможу.
Ти із цим сам.
Дихай, так роблять люди.
І рахують до десяти, перш ніж зробити якусь дурню.
Дивно. Бачиш цього типа? Шість порцій еспресо. Він димить.
Це не заборонено законом.
Він може диміти на вулиці.
Та ні, поглянь, він димить.
Я не можу. Я надто сердитий!
Десять!
Здається, того чоловіка вдарила блискавка!
- Ні, не може бути. - Що сталося?
У разі перебою живлення вмикається система безпеки.
Двері автоматично замкнулися.
Ми тут застрягли.
Може, комусь подзвонимо, і нас випустять.
- У мене телефон розрядився. - Мій теж.
Ти все неправильно розумієш, Уриїле. Без сумніву, випадково.
Думаю, я тебе добре розумію, Михаїле.
Ти кажеш, що хтось мусить давати накази.
- І це будеш ти. - Звісно.
Ніхто не збирається займати місце верховного архангела.
Я архангел Михаїл.
Ти архангел Уриїл.
Ми не керуємо.
Зараз, на цю мить,
Небеса не мають верховного архангела.
Завжди є верховний архангел.
- Так? І хто? - Я ось про що.
На час відсутності Гавриїла
його обов'язки має хтось виконувати.
Хтось має віддавати накази.
І це ти?
Це всі ми.
Під моїм керівництвом.
Я черговий офіцер.
Ваші Блаженства?
- Що? - Що?
Вам варто це почути.
Мюриїл.
Вітаю.
А ти в нас хто?
Ніхто. Тобто,
теоретично, Мюриїл, писар 37-го ордеру,
але ніхто.
Ну?
Біля ліфта вниз дещо лежало...
На підлозі.
Матеріальний об'єкт?
На Небесах?
Це неможливо.
Так. Я знаю.
ВОСКРЕСИТЕЛЬ
Це точно земний об'єкт.
Я бачу.
Думаю, він пішов на Землю.
Серйозно?
Та ну!
У моїй машині? Серйозно?
Привіт, зраднику.
Лорде Вельзевул!
Думаю, тобі цікаво, чому ми тебе викликали.
Ви прийшли до мене!
Та ну!
Я думав, у нас...
порозуміння.
Ні.
Ти все одно зрадник.
Ми можемо запропонувати за тебе винагороду.
Нове обличчя?
Що, це старе барахло?
Воно в мене вже давно.
Так шкода, що Пекло не цінувало твоїх талантів, Кроулі.
Серйозно? Так.
А якщо я скажу, що Пекло хоче забути все, що ти зробив?
Хочемо прийняти тебе назад, без запитань, і з суттєвим підвищенням.
Не схоже, що ви це скажете.
Можливо.
Зник архангел Гавриїл.
Ми знаємо, що він не на Небесах. Але не знаємо, де він.
Як таємничо!
Мабуть, хтось його ховає.
Навряд.
Якщо знайдеш Гавриїла й передаси його нам, називай ціну.
Усі мешканці Пекла за ним полюють, і ми його знайдемо,
але ти, Кроулі, знаєш Землю краще за всіх.
Всесвіт великий.
Є багато місць, де архангел може чудово провести час,
і його ніхто не знайде.
Де б він не був, знайди Гавриїла,
і матимеш усе, чого бажає твоє маленьке мерзенне серце.
Ти можеш стати Герцогом Пекла.
З того, що ми чуємо із сарафанного радіо, якого не існує,
Нагорі дуже стурбовані відсутністю Гавриїла.
Ми чули, що всі причетні
будуть покарані.
Як?
Найсуворіші санкції.
Це жарт.
Щоб лякати херувимів.
Ні, не жарт. Найсуворіші санкції.
Усіх причетних до зникнення Гавриїла
буде стерто з «Книги життя».
Вони не просто зникнуть,
їх ніколи наче й не існувало.
Це буде їм уроком.
Якщо щось почуєш, іди відразу до нас.
Я нічого про це не знаю, але обов'язково повідомлю.
Ні-ні. Азірафаелю! Що ти наробив?
Хтось іде. Бери табличку.
ДОПОМОЖІТЬ!
Та ну!
Хтось може зайти в мою крамницю
і забрати платівки. Або пограбувати касу.
Я їх звідси бачитиму, але не зупиню.
На твоєму місці
я б хвилювалася, що хтось зайде й понаносить ще більше платівок.
Хочеш вина? У мене є пляшка для екстрених випадків.
Як цей.
Я не п'ю.
Чому?
Ніколи не хотіла.
Не люблю смаку.
А мені треба випити.
- Я не засуджую. - Добре.
Мене і так достатньо засуджують.
Коли я ввімкну телефон,
у мене буде біля сотні повідомлень від Ліндсі.
Мабуть, добре, коли вдома є хтось, хто про тебе турбується.
Так. Ліндсі хоче, щоб я писала,
якщо затримуюся більш ніж на десять хвилин.
Кумедно. Я думала, що в нас буде нагода поговорити.
І ось ми тут.
Замкнені.
Так, обоє тут.
Геть з дороги!
На цій смузі є місце лише для одного з нас, для мене.
Ні. Навіть не думай.
Так краще.
Чому платівки? Їх уже ніхто не купує.
Крамницю платівок відкрила моя прапрабабуся
у 1920-х.
Спершу наша крамниця була на розі книгарні пана Фелла.
Мабуть, тому він допомагає. Заради давніх часів.
Бо його прадідусь знав твою прапрабабусю?
Так.
- Хтось іде. Таблички. - Це він.
Той, кого вдарила блискавка. Шість порцій еспресо.
Серйозно?
Винен.
Це збіг.
Електрика зникла, коли він ішов туди...
НІНА
Це Ліндсі.
ТОБІ ДОВЕДЕТЬСЯ БАГАТО ПОЯСНИТИ.
ПАМ'ЯТАЄШ, ЩО МИ КАЗАЛИ ПРО ВЗАЄМНУ ПОВАГУ?
ДЕ ТИ В БІСА ЛАЗИШ?
Я повернувся.
Так, я бачу.
Ти чекаєш великого вибачення
чи обійдемося?
Я не проти вибачення.
Ти мав рацію.
Недостатньо добре.
Я хочу нормального вибачення.
- Ні. - З таночком.
- Я не танцюю. - Я танцював танець вибачення в 1650-му.
І в 1793-му, 1941-му...
Добре!
Ти мав рацію Я помилявся, ти мав рацію
Підійде?
Дуже гарно.
Треба сховати його тут.
- Від кого? - Від усіх. Небес, Пекла, людства.
Зробимо це разом,
щоб ніхто не помітив, що він тут, поки не розберемося.
- Разом? - Так... зробимо невеличке диво.
Щоб його ніхто не помічав.
Особливо якщо шукатимуть.
Небеса помітять, якщо я виконаю бодай невеличке диво.
Я теж не хочу, щоб Пекло помітило.
Привіт. А ти звідки прийшов?
Ззовні.
Воно велике? Я можу побачити ззовні?
Ні-ні. Ти мусиш бути тут.
У книгарні. Тут ми про тебе подбаємо.
Просто будь тут.
Кроулі, а якщо ми кожен зробимо по пів дива,
я сховаю його від твоїх колишніх соратників,
а ти — від моїх. Це практично непомітно.
Так.
Так, це може спрацювати. Добре.
Так, ти...
Джим — скорочено від Джеймс.
- Але можеш називати, як хочеш. - Джим. Так.
Сядь у крісло.
Ти береш правий бік, а я — лівий.
Треба зробити найменше,
найнезначніше,
найдрібніше диво з усіх.
Щоб не залишити ніяких слідів.
Щоб на Небесах не дізналися.
Так. На три.
Один, два, три. Зараз.
Думаєш, вийшло?
Не знаю. Мабуть.
Гарні новини, Джиме.
Ніхто тебе не помітить.
Ти тут у безпеці.
Поки що.
Поки ми не дізнаємося, що відбувається.
Думаю, я знаю, що відбувається.
Що?
Я нікуди не виходжу.
І тепер...
У мене два друга.
Я тобі не друг.
Здається, вийшло.
Це було таємне напівдиво класу А.
Ніхто нічого не помітив.
Перепрошую, Михаїле.
Думаю, це стосується тебе.
- Що сталося? - Ти черговий офіцер.
- Я знаю. - Це Земля.
Краще підійди сюди.
- Виявили Гавриїла? - Не зовсім.
Але поглянь.
Припини цей шум.
Можете вимкнути сигналізацію?
Бачу.
Може, ми не знаємо, де Гавриїл, але я скажу, що ми знаємо.
До цього причетний колишній янгол, аж по самі книжкові вуха.
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин
Творчий керівник: Владислава Бурмістрова