АНТИКВАРНІ ТА НЕЗВИЧАЙНІ КНИГИ
ПОСТАЧАЛЬНИК КНИГ ЛЮДЯМ
ГАРЯЧИЙ ШОКОЛАД ЧАШКА ДЖИМА
«КАВА АБО СМЕРТЬ»
Послухай моєї поради — не дивися.
Я ж казала. Ти готуєш кращу каву, коли щаслива. Дівчата помічають.
Я щаслива.
Знову Ліндсі пише.
Мої стосунки — не твій клопіт.
Звісно, ні.
За винятком випадків, коли це впливає на мій добробут, якість життя і кави.
Цікаво.
У когось є почуття гумору. Або схильність до дивацтва.
Так чи інакше, а усмішка гарантована.
Отже, подвійне американо з вівсяним молоком і горіховим сиропом.
Але ця усмішка не на твоєму обличчі, Ніно. Очевидно.
Відчиніть! Поліція!
Привіт-привіт.
І що тут у вас?
Доброго ранку, офіцере.
Так. Авжеж.
Я людський офіцер поліції.
Я так і подумав.
Серйозно?
Чудово.
Цілком слушно. Я офіцер.
Прекрасно. І…
- Чим можу допомогти? - Що ж, пане.
Як вам відомо, як людський офіцер поліції
я можу безперешкодно стежити за вами, не викликаючи підозр.
- Авжеж. - Добре.
Я можу зайти й робити це всередині?
Бо тут дуже шумно.
- Я нічого не чую. - Звісно.
Чашку чаю, офіцере?
Так?
Людський офіцер поліції не відмовився б.
Тоді і я не відмовлюся.
Це треба пити.
Я краще деякий час подивлюся на чашку.
- Як бажаєте. - Чудово.
Я завжди кажу:
«Найкраще в чашці чаю — дивитися на неї».
Це смішно.
Чому ти не можеш поїхати поїздом? Ти любиш поїзди.
А це хто?
Це людський офіцер поліції,
що завітав подивитися на чашку чаю.
Привіт-привіт.
- Скажіть мені, констеблю. - Інспектор.
Ви вдягнуті як констебль.
Інспектор Констебль. Це моє ім'я.
Звісно.
Перший візит на Землю?
Так. Це просто неймовірно. Тільки...
Ой, ні.
Я вже тут бувала,
двісті років.
А коли я сказала так, я помилилася,
і це доводить, що я людина.
Звісно.
Ви мали на увазі, що це ваш перший візит до Лондона.
Так.
Мене нещодавно перевели в Лондон
з іншого... людського поселення.
Угу. Звідки?
На два слова, янголе, віч-на-віч.
Ні... Я маю за вами стежити.
Не хвилюйтеся.
Ми завжди можемо розповісти, про що говорили.
Чудово. Дякую.
І як ваша братія змогла стільки часу протриматися при владі?
Не впевнений, що це так.
Де Гавриїл? І що цей ангел тут робить?
Джим у спальні нагорі.
Я сказав, що в середу книгарні зачинені.
І припускаю, Інспектора Констебля
прислали засвідчити диво на 25 Лазарів,
яке ми обоє позавчора створили.
Так ваші вимірюють дива.
Скільки разів вдалося б оживити людину з мертвих.
І я боюся, що цей ангел
дуже швидко визначить,
що я збрехав Небесам про диво.
Треба лише змусити Ніну виявити кохання до Меґґі.
Один поцілунок — і все добре.
- У мене є план. - Чудово. Ключі.
Не хочеш почути план? Чи поїхати поїздом?
Ключі від машини.
- Ви закінчили? - Так.
Нема про що хвилюватися.
Вас часом не цікавить
людська закоханість?
Деяких офіцерів поліції цікавить.
- Як хобі. - Так.
Так. Особливо...
Меґґі й Ніна навпроти. Так.
У нас, людей, на Землі є приказка:
«Щоб побачити,
що люди закохані, потрібно кілька днів».
Люди дивні, і так воно працює.
Так, я знала.
Не соромтеся, звертайтеся, якщо будуть запитання
про кохання, Інспекторе Констеблю.
Я допомагатиму в книгарні,
поки мій друг поїде моєю машиною в Единбург.
- Перепрошую. - Що? Я зайнята.
Так, я бачу.
Але мушу розпитати вас про ваше любовне життя.
Геть звідси.
Отже... ми їдемо в Единбург.
ВБ АСІ ВАЗ
РОЗДІЛ 3: Я ЗНАЮ, КУДИ ПРЯМУЮ
ДОБРІ ПЕРЕДВІСНИКИ
З конфіденційних записів А. З. Фелла...
10 ЛИСТОПАДА 1827 Р.
...том 603. Дорогий щоденнику,
минулого місяця ми з Кроулі опинилися в Единбурзі...
і він наполіг, щоб я відвідав кладовище опівночі.
Сказав, що натрапив на дещо,
що може мене вразити.
Статую верховного архангела.
До болю точна статуя.
Без сумніву Гавриїл.
Як дві краплі води.
Думаєш, він знає?
Мабуть, приходить повитріщатися,
помилуватися власною красою.
Здається, тут хтось є.
Цей мій, негідники.
Дивний час закопувати тіло.
У мене є лопата.
Якщо за десять секунд не заберетеся, я вас із нею познайомлю.
Ти мені подобаєшся.
На нас не зважай.
Це погано.
Залежно, з якого боку подивитися.
Ти кажеш «картопля», я кажу «прекрасно»,
мої будуть у захваті від крадіжки тіла.
- Дозволь представитися. Я... - Англієць.
...пан Макфелл.
Хочу тебе попередити,
що викопувати тіла...
Це погано.
Воно йому вже не потрібне.
Хіба що для оплакування рідними.
Тобі допомогти з тілом?
Я вказав молодій особі, що вона робить помилку.
Це нелегка робота.
Якщо впіймають, можуть повісити.
Річ не в ризику. Ти розумієш, чому це неправильно?
Я знаю лише, що в Ньюїнгтоні є хірург,
який дає гроші за свіжий труп.
Не обов'язково робити це. Ти можеш продавати книги.
Я погано читаю. І в мене немає крамниці.
Тоді ткалею.
Ткацтво! Блискуча ідея.
От тільки не пам'ятаю, де залишила верстат.
Фермерство.
Закладаюся, ти залишила верстат на фермі, так?
Ось це просякнуте сечею місце, де ми спимо з подругою.
- Ти як, Ві Мораґ? - Чудово, як ніколи.
Я намагаюся вижити.
І не роблю боляче нікому живому.
Тому запхніть свою мораль у дупу, пане Макфелле.
Я тобі дещо принесла.
Облиш. Я вже їла. Смажену курку.
Картоплю з маслом. Дві порції пудингу з мармеладом.
Ти брехуха, Елспет Маккіннон.
І янгол.
Так.
Що в бочці?
Ні. Тільки не кажи, що ти це зробила.
Ще як зробила.
Гарне свіже тіло.
Лише раз.
Нам дадуть сім або навіть вісім фунтів за хороше тіло.
Винаймемо кімнату в пансіонаті. Не такому, як тоді.
І ти не лягатимеш спати голодна.
Ти потрапиш у пекло.
Це точно.
Приємно було познайомитися, Ві Мораґ.
- Уперед! - У бочці крадене тіло.
МАРИНОВАНИЙ ОСЕЛЕДЕЦЬ
Це гріх.
Я не проти гріха!
Та й хіба це гріх? Їй потрібні гроші.
До чого тут це? Я хороший.
Ти, боюся, лихий.
Але в людей є вибір.
Вони не можуть бути святими,
якщо не матимуть нагоди бути грішними.
Вона грішна.
Так, але це працює, коли всі від початку рівні.
Не можна порівнювати таку людину й ту, яка народилася в палаці.
Ні. У цьому вся суть.
Що нижче ти починаєш,
то більше в тебе можливостей.
У Елспет безліч можливостей,
бо вона бідна.
- Повна дурня. - Ні, це дивовижна істина.
Уже краще.
Набагато краще.
Що ми робимо?
Слухаємо класичну музику, яка такою і залишається.
Янголе, що ти робиш?
Нічого. Ми чудово поладнали.
Я відчуваю, що ти ледве дотягуєш до ліміту швидкості.
- Неправда... - Відчуваю.
- Тому натисни... - Гаразд.
Пробач.
Вона не хоче.
Що це? Солодощі?
Ні.
Моя машина не видає таких звуків. Що ти робиш?
- Нічого. - Ти щось зробив.
Я знаю.
Гадки не маю, про що ти.
Моя машина не жовта. Ніколи не була жовта
й ніколи не буде.
Зроби, як було!
- Але так гарно. - Ні! Зміни негайно.
Інакше я почну продавати книги.
Може, деякі навіть віддам.
Є новини про Гавриїла?
Ні.
Ніяких новин про нашого клятого ворога, мій лорде.
Ні?
- Скажи, щойно щось дізнаєшся. - Звісно, Лорде Вельзевуле.
Як гадаєш, було б добре,
якби тебе хвалили за виконану роботу?
- У Пеклі? - Так.
Я щасливий, що ви не кидаєте мене
у вигрібну яму, бо я вас розсердив.
Коли мене не кидають у вигрібну яму, день вдався.
І коли ніхто не вириває мені язика, бо забагато говорю.
День, коли ніхто не кидає мене у вигрібну яму
й не вириває язика, бо забагато говорю...
Я забагато говорю?
Ви знову вирвете мені язика?
Байдуже. Просто помовч.
Авжеж.
З вами все добре?
Хочеш у вигрібну яму?
Так, це гравітація.
Це коли предмети притягуються одне до одного.
А тут вони притягуються донизу,
бо Земля — найбільша штука довкола.
Чому?
Якщо чесно, я не пам'ятаю.
Здавалося хорошою ідеєю, коли ми про це говорили.
Щоб речі залишалися там, де їх поклали,
а не деінде.
Але книга не там, де я її кладу.
Вона падає.
Крім мух. Вони піднімаються.
Спостережливий. Так.
Отже, план. Операція «Голубки».
Я зачекаю, поки вони обоє підійдуть до навісу.
Раптом почнеться злива,
вони тікатимуть від дощу й опиняться поруч,
подивляться одна одній в очі, і виникне потяг.
- Потяг? - Такий план.
Так.
Давно я не створював погоди.
З важким серцем ми прибули до місця призначення Елспет.
Я мав намір завадити її жахливому плану.
Лікарю Далримпле?
Пан Далримпл, член ККХЕ.
Я хірург, а не лікар.
Мені шкода казати, але там не маринований оселедець.
- Боюся, я мушу наполягти... - Чого ви хочете?
Облиште, пане Далримпле. Це не операція на мозку!
Раджу вам помити руки.
За кілька років це буде модно.
А ви кумедний, пане...
- Лікар. Я не хірург. - Звісно. Лікар.
Знадобилося б диво, щоб це свіжовикопане тіло стало непридатне...
От халепа.
Щось тут перегнило.
Це такий жарт?
Мені дуже прикро, пане Далримпле.
Як шкода. Надто тепла ніч, мабуть.
Я це не використаю.
З ним усе було добре, коли... Як воно...
Віддам за пів ціни.
Я і пенні не дам за цей суп.
Можете витягти зуби.
Люди платять великі гроші за добрі зуби.
Заберіть звідси цю гидоту.
Це твоїх рук справа?
Просто несподіване благословення.
Ти не проти?
Добре.
Я вчинив правильно.
Але не хочу, щоб Елспет повернулася з іншим тілом.
Треба обірвати і попит, і пропозицію.
Лікар і я
радо залишимося
поговорити про вашу роботу.
За добрим віскі.
Панове лікарі,
чи можна запропонувати вам келих, поки ми обговоримо мою роботу?
Купувати тіла — це жахливо.
Але я хочу навчити студентів анатомії і базовій фізіології.
Мені це теж не до вподоби, лікарю Макфелле.
Проблема в тому, що бракує вбивць.
- Перепрошую? - Убивць вішають.
Усім байдуже, що ми ріжемо вбивць.
Чудова ідея! Більше вбивць! Я за це вип'ю.
Але якщо вам так потрібні тіла, чому ви самі їх не викопуєте,
а змушуєте це робити бідних людей, доведених до відчаю?
Ви серйозно?
Ви ж не думаєте, що я марнуватиму свій час,
щоб нишпорити вдосвіта по кладовищі,
ризикуючи життям, замість навчати, вчитися чи рятувати життя?
Він має рацію.
Ви люди медицини.
Яка ваша професійна думка щодо того, лікарю?
На мою професійну думку,
це, здається...
Це, здається...
А ти що скажеш?
Це ступня. Тому це не ступня.
Отож-бо. Якщо двоє розумних панів не можуть визначити,
що вже казати про моїх студентів?
Я видалив цю пухлину в семирічного хлопчика.
От лихо.
А він...
І тому нам потрібне постійне постачання трупів.
Ми мусимо різати. Не будемо різати — не будемо вчитися,
а якщо не навчимося, то як, скажіть,
нам виграти бій проти жахіть, як оце?
Я намагаюся рятувати життя і вчити студентів.
Мене або посвятять в лицарі,
або проклянуть як воскресителя і повісять на мотузці.
ВОСКРЕСИТЕЛЬ
Вітаю.
Дозвольте представитися.
Я журналіст.
Скажіть...
Це паб «Воскреситель»?
То ви ще й, без сумніву, детектив.
Так і є.
Чим можу допомогти? Вип'єте чогось?
Ні, дякую.
Я прийшов послухати історію
про таємничу пісню, яка грає у вас в автоматі.
Це почалося торік.
Дайте мені факти.
- Це був вечір п'ятниці... - Фантастика!
А задля «атмосферності», як кажемо ми, писаки,
чи не було тут цього чоловіка?
Я обслуговую сотні людей на тиждень. Як мені запам'ятати якогось...
Так.
Так, я його пам'ятаю.
- Він був сам? - Ні.
З ким він був?
Не знаю, з іще одним масоном.
Масоном?
Він же й сам масон, хіба ні? Він сидів з одним із них.
Вони сюди часто заходять. Поруч масонська ложа.
Але я вперше бачив масона в дорогому сірому костюмі.
Він якесь велике цабе чи що?
Колись був.
КИМ БУЛИ ВОСКРЕСИТЕЛІ?
- Мені не потрібна допомога. - Ти мала рацію.
Крадіжка тіл полегшує страждання людей.
Це добре.
Тому я допоможу.
Я тобі не вірю. Не знаю, як ти це зробив,
але це ти винен.
Скажіть це душам, які не потраплять на Небеса,
бо їхні тіла порубали на шматки.
Це не зовсім так...
Небеса не такі вже й чудові.
Ні. Кажу тобі.
Так.
Ти обіцяла допомогти. Одне тіло — і ми не житимемо на вулиці.
Я допоможу, бо так чинять друзі.
- Але це неправильно. - Оце так настрій.
Як я вже казав, ви маєте моє схвалення.
Викопуйте стільки тіл, скільки треба.
Зрозумівши свою помилку,
я вирішив допомогти Елспет і Ві Мораґ
у шляхетній справі полегшити людські страждання.
Я перевірив різноманітні смертельні пристрої захисту на цьому кладовищі.
Як винахідливо...
Перечепишся через дріт і...
бум.
Отже, багаті можуть купити ці штуки,
щоб захистити родичів від викопування,
а бідні мусять змиритися.
Ти не проти?
- Як ти там? - Майже закінчила, Мораґ.
Земля свіжа. Легко копати.
Мораґ!
Очевидно, залп цвинтарної зброї
розбудив місцевих сторожів.
Сторожа.
Мабуть, я трішки перестарався з ямою.
Я її врятую.
Я знаю, що теоретично це заборонено,
але... це я винен.
І я не можу допустити думки, що молода жінка...
Я можу її зцілити. Ні-ні. Так буде правильно.
Я не потерплю заперечень...
Що ти...
Надто пізно.
Хто може притягти візок?
Для чого?
Я можу помилятися, але думаю,
що Елспет відвезе Ві Мораґ до пана Далримпла.
- Але... - Але що?
Залишити її гнити в землі, поки я голодую?
Ти цього хочеш?
Бо Ві Мораґ цього б точно не хотіла.
Ні, звісно.
Я лише...
Усе трішки інакше, коли це хтось, кого знаєш, так?
Це не суп, мушу сказати.
Вона не хотіла йти на те кладовище.
Вона лише хотіла дбати про мене.
ОПІЙ
Вона так і зробила.
Гарне й свіже тіло.
- То що, 5 фунтів? - П'ять фунтів?
За свіжий платять 7, навіть 8.
Пошукай іншого покупця, подивимося, чи хтось дасть за неї більше.
А я дам 5.
П'ять.
Тримай. Криваві гроші.
І на що ти їх витратиш?
- На джин? - Вино.
Щоб пом'янути її.
Ну ось.
Привіт, Елспет.
Мені прикро через твою подругу.
Буває.
- Люди помирають. - Помирають.
Я купила хорошого вина.
Джин міцніший, але вино вишуканіше.
Щоб пом'янути Ві Мораґ.
Ми її пом'янемо. Тоді я піду.
А за ці гроші ви можете мене закопати
десь, де ніякі упирі мене не викопають.
Ти кудись зібралася?
Приєднаюся до Ві Мораґ.
Пом'янемо її нарешті?
Ні. Навіщо ти це зробив?
Ти помреш.
- Я, мов той бик. - Мені не потрібен опій, щоб убити себе.
Ніяких смертей! Досить уже смертей.
Більше ніяких смертей!
Більше ніяких смертей! Смерть — це...
Це... Це...
Неправильно!
- Кроулі. - Ні!
У мене голос, як у цапа?
Іго-го!
Квітко Шотландії
Коли ми ще побачимо
Твою красу?
Так, ну ж бо, веселімося. Янголе, скажи щось,
що переконає її, що бідність — це дивовижно, і що життя варто прожити.
Життя нічого не варте, а чудовиська, як я, прийдуть і викопають...
Я тебе зупиню. Кроулі, я...
Ти де?
Не наступи на мене!
Я тебе бачу. І ти великий...
Я маленький, так?
Так, я зможу.
Неперевершений вид.
У цьому всьому немає потреби...
Є!
Ось ти де!
Ти сильно згрішила!
Намагатися накласти на себе руки...
Це... Це погано!
Якщо ти наважишся на спробу знову вчинити самогубство,
то будеш проклята навіки.
- Хіба що... - Хіба що?
Хіба що... Скільки грошей у тебе в гаманці?
- У мене? - Скільки, лікарю Макфелле?
Біля 90 гіней.
Цього має вистачити. Дай їй.
Чесноти бідності...
Її пристрелять із цвинтарної зброї
чи повісять, якщо вона сама не вкоротить собі віку. Гей!
Дай їй гроші, янголе!
Але що мені робити з 90 гінеями?
Купи ферму й поводься добре.
Але не вдавано добре.
А правильно добре.
Обіцяю.
Серйозно?
Мені цього досить.
Тоді йди.
Опій!
Це востаннє я таке п'ю.
- Ти де? - Я тут.
Це було дуже люб'язно з твого боку.
- Ти врятував дівчину... - Не люб'язно!
Я був не при собі від опію.
Не відповідав за свої дії.
У тебе будуть проблеми.
Внизу помітять.
Ти вчинив дуже добре.
Повір, якби Пекло помітило це, я б уже...
Я б уже...
І тоді я востаннє бачив Кроулі якийсь час.
Перепрошую.
Не хочу вас турбувати, але у вас випадково немає
мобільного телефону?
Ти зовсім здурів?
Телефон, будь ласка. У мене немає часу.
Я чемно попросив.
Ой, як страшно.
А якщо ми скажемо ні?
Хвилини закінчилися.
Я використовую його для твіттеру. І для ґрайндру.
Дуже люб'язно.
Боюся, мені потрібна приватність.
Привіт. Подзвони
на телефон у моїй книгарні.
Телефон. Він на моєму столі.
Книгарня Фелла. У нас нема того, що вам треба.
- А якби мали, то не продали б. - Здається, я знайшов підказку.
Ти пригадуєш статую Гавриїла
на кладовищі в Единбурзі?
Я дивлюся на неї.
Молодець.
Ти справді так думаєш?
Кроулі, ти пам'ятаєш лікаря Далримпла?
- Того, хто купив... - Тіло Ві Мораґ.
Не лікар, а пан. Що з ним сталося?
Його з ганьбою вигнали з Единбурга.
Потім він скоїв самогубство. На його честь назвали паб.
Люди, не можна надто прив'язуватися.
Ні. Мабуть.
Ти ж не продавав книг?
Жодної.
Добре.
- Що з підказкою? - Так.
Я здобув важливу інформацію.
Гавриїл навідувався
в той заклад.
- У супроводі... - Кого?
Не знаю. Когось.
Але він був не сам.
Але ж це підказка, так?
Зараз це станеться. Навіс нової ери.
- Побачимося пізніше. - Авжеж.
Хай Бог тебе благословить.
І твій телефон.
І твіттер, і ґрайндр, що б то не було.
Мій телефон.
Раніше було краще?
Ні. Дякую за все.
Гаразд, дощ. Я можу зробити дощ.
Я лише хотіла сказати,
що не впевнена, що сталося минулого вечора.
Можемо поговорити?
Нам нема про що говорити.
Думаю, є.
Ти засмучена. І поводишся так, наче я винна.
Я не знаю, що з тобою, але не я замкнула нас.
Гарненькі дощові краплі.
- Не знаю, чому ти сердишся на мене. - Ні. Просто...
Річ не в тобі.
Ліндсі думає, що в мене роман, бо я їй не відповідала.
- Я не могла змиритися. - Це нечесно.
Я б ніколи... Струм зник.
Ну ж бо, під навіс.
Сильний дощ.
У нас немає... Того, що сказала твоя партнерка.
Я знаю.
- Мабуть, я маю вибачитися. - Ні. Просто...
Я б ніколи...
Я не така.
Я знаю. Я не твій тип.
Ти гадки не маєш.
Так, виходить.
От бляха!
Могло бути краще.
Був потяг?
Думаю, можна сказати, Джиме,
що потяг не був результатом цієї бурі.
Буде буря,
темрява й грози,
і мертві повстануть з могил і знову вийдуть на Землю.
І буде плач.
Продовжуй.
Щодня все ближче.
Про що мова?
Хто я? Що зі мною сталося?
Будь тут.
Нікому не відчиняй.
ЗОВСІМ ЗАЧИНЕНО
Шакс.
Де ти?
Перепрошую. Ви не знаєте...
Ти ховаєш Гавриїла в книгарні, так, Кроулі?
Вибач, друже, я намагаюся...
Вельзевул незадоволені.
Вельзевул? Незадоволені?
Але вони завжди такі життєрадісні!
Вони серйозно незадоволені.
Вельзевул знають, що янгол ховає його там.
- Неправда. - Звідки така впевненість?
- Бо вони не можуть. - Чому ні?
Бо його немає! Я не граюся в ці ігри!
Я не дурна, Кроулі. Впусти мене.
Цього не буде. Пробач.
Він там.
Думаєш? Я здивований, що ти ще не рознюхала все.
Ти знаєш, що я не можу переступити поріг.
А я не можу тебе запросити.
Можеш дивитися звідси.
Може, помітиш архангела.
Вітаю, покупцю.
Слухай, коли немає гарячої води
і світяться дві жовті лампочки на бойлері, що це?
Так. Таке трапляється.
Поверни чорний кран і срібний хомут.
- Типу... - Я знайду.
Якщо не впустиш мене...
Я не можу.
…Вельзевул, і Темна рада,
і всі сили Пекла оголосять війну.
Мені?
Твоєму другові.
- Де він, до речі? - Проводить інвентаризацію. У підвалі.
Ти гадки не маєш, скільки проблем створюєш.
Ні. Або так. Або... Ні.
Я тобі дещо скажу, Джиме. Чи Гавриїле, якщо ти десь там.
Якщо від цього постраждає Азірафаель, я...
Так?
Не має значення. Надто пізно, так?
Завжди надто пізно.
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин
Творчий керівник Владислава Бурмістрова