MUOTOISISTA VIIMEINEN
Tarinani alkaa kaukaa.
Ajalta ennen pitkää talvea.
Kun maailmamme oli vielä kukkea ja vehreä.
Ennen...
kuin menetin kaiken.
Elimme onnellisina yhdessä metsässä.
Me muotoiset elimme rauhassa.
Päivän päätteeksi palasimme kylään.
Se syvälle metsään rakennettu kaunis kylä.
Se oli minun kotini.
Minä ja veljeni emme olleet löytäneet eläinmuotoamme.
Toisin kuin väitin veljelleni, minua hermostutti.
Mitä nyt? Ei kai sinua enää hermostuta?
Ei. -Näen sen silmissäsi.
En voi sille mitään. Jos jokin menee pieleen, enkä löydä eläinmuotoani.
Valintaan on viikko. Jospa en ole valmis? -Sinä olet valmis.
Puhdassydämiset löytävät muotonsa.
Eivät kaikki.
Siitä on kauan. Se tapahtui vain kerran.
Usko pois, me löydämme eläinmuotomme.
Saamme juosta yhdessä metsässä yötä päivää.
Viikko kului, mutta olin yhä ahdistunut.
Juuri sopivasti valinnan aikaan.
Miten brutaali ja raaka perinne.
Mitä teette näille viattomille lapsille,
jos he eivät löydä eläinmuotoaan?
Hylkäättekö heidät? Kuten minut.
Emme hyljänneet sinua, Vex.
Sinä itse valitsit lähteä maanpakoon.
Valheita.
Kun en löytänyt muotoani, käännyitte minua vastaan.
Pilkkasitte ja kuiskailitte selkäni takana.
Säälittävä Vex.
Häpeällinen Vex.
Muodoton Vex.
Sinun pelkosi puhuu.
Et luota maailmaan, Vex.
Näet pahaa sielläkin, missä sitä ei ole.
Olen pohtinut petostasi vuosia.
Katkeria vuosia yksin erämaassa, ja nyt ymmärrän,
että sinun valtasi aika päättyy nyt.
Olen matkoillani saanut voiman, joka kutistaa muotokykynne.
Elementaalivoiman.
Voitte kumartaa minulle vapaaehtoisesti.
Tai pakotettuna, kun palaan.
Joka tapauksessa otan paikkani hallitsijananne.
Saatte itse valita.
Olet hölmö, Vex.
Emme alistu uhkauksillesi.
Saatte katua tätä.
Vex palasi metsään, josta tulikin.
Me jatkoimme valintaa. Minua hermostutti.
Kataru ja minä menimme metsään tietämättä, minne tiemme veisi,
ja peläten, että Vexin paluu oli paha enne.
Valinta pitää tehdä hiljaa. Emme siis puhuneet.
Me odotimme. Ja odotimme.
Emme tienneet, mitä.
Merkkiä, näkyä...
Jotain, joka ohjaisi eläinmuotoon.
Kuljimme yhä pidemmälle tuntemattomaan.
Mitä pidemmälle menimme, sitä enemmän epäilin, etten löydä muotoani.
Että minusta tulisi sellainen kuin Vex Muodoton.
Mutta sitten, lopulta...
Akita.
Kataru!
Akita!
Teimme sen. Löysimme muotomme. Sanoinhan.
Olisi pitänyt arvata sinut karhuksi. -Koska olen niin vahva, vai?
Koska olet äänekäs, aina nälkäinen ja nukut paljon.
Katsohan sinua. Susi.
Ovela ja terävä. Ja isohampainen.
Tule. Mitä me odotamme? Yritä pysyä perässä!
Haluan jo näyttämään muille.
Mene sinä. Haluan juosta vielä. -Sinulla on suden levottomuus.
Nähdään, sisko.
Ei!
Kataru!
Kataru! Juokse!
Ole kiltti.
Ei. Kataru.
Kataru!
Lähdin kylästä taakseni katsomatta.
En palaa sinne enää -
ennen kuin Vex ja hänen herransa, Jääkeisari, on saatu oikeuteen.
En aavistanutkaan.
Nyt sinä tiedät.
Jääkeisari vei ystäväni Zanen. Haen hänet takaisin.
Sinulla ja minulla on siis sama tehtävä.
Ei ihan sama. Sinä haet ystävääsi.
Minä haen kostoa.
Tekstitys: Paula Pohjanrinne