DEN SISTA FORMLINGEN
Min berättelse börjar på tiden innan den långa vintern.
På tiden då vårt rike var grönt och frodigt.
Tiden...
...innan jag miste allt.
Vi levde och arbetade tillsammans i skogen.
Vi var formlingar och levde i fred.
Vid dagens slut återvände vi till vår by.
Det var en vacker by, djupt inne i skogen. Det var mitt hem.
Jag och min bror var unglingar och hade inte hittat våra djur.
Jag sa inte till honom hur nervös jag var.
-Du är väl inte fortfarande nervös? -Nej.
-Jag ser det på dig. -Jag kan inte hjälp det.
Tänk om jag inte hittar min djurform. Valet är om en vecka.
-Jag kanske inte är redo. -Det är du.
Alla renhjärtade hittar en djurform.
Inte alla.
Det var längesen och hände bara en gång.
Vi kommer att hitta våra djurformer.
Sen ska vi springa tillsammans i skogen. Du får se.
Veckan gick, men nerverna var kvar.
Jag kom i tid till Valet.
En gammal ociviliserad tradition.
Vad gör ni med de små oskyldiga barnen
om de inte hittar sin djurform?
-Avvisar ni dem då, som ni avvisade mig? -Vi avvisade inte dig, Vex.
-Du valde själv att lämna oss. -Lögn!
När jag inte fann min form gick ni emot mig.
Allihop.
Ni hånade mig och viskade bakom ryggen på mig.
Vex den patetiska.
Vex den skamliga.
Vex den formlösa.
Det är din rädsla som talar. Du litar inte på världen, Vex.
Du ser det värsta även när det inte finns.
Jag har tänkt på ert svek i åratal. Fylld av hat och ensamhet i vildmarken.
Nu förstår jag att din makt måste upphöra.
Jag har upptäckt en makt mycket större än formlingkrafter.
En elementkraft.
Buga för mig nu frivilligt,
eller vänta tills jag återvänder och tvingar er.
Hur som helst kommer jag att få makt över er.
Valet är ert.
Du är en dåre, Vex.
Vi lyssnar inte på dina hot.
Det här kommer du att ångra.
Vex återvände till sin skog.
Vi fortsatte med Valet, men jag var ängslig.
Kataru och jag gav oss iväg, utan att veta vart vi skulle.
Jag var rädd att Vex återkomst var ett varsel.
Valet sker i tystnad, så vi talade inte.
Vi väntade och väntade.
Vi visste inte på vad.
Ett tecken, en syn... Nåt som visade oss våra djurformer.
Varje dag reste vi längre in i okända marker.
Jag blev allt oroligare att jag inte skulle hitta mitt djur.
Att jag skulle bli bitter som Vex den formlösa.
Men så till slut...
Akita.
-Kataru! -Akita!
Vi hittade våra former. Jag sa ju det.
Klart att du blev en björn. Det passar dig.
För att jag är stark?
Du väsnas, är alltid hungrig och sover halva året.
Se på dig. En varg. Lömsk och klipsk med stora tänder.
Kom, vad väntar vi på? Är du lika snabb som jag?
-Vad roligt att få visa de andra. -Gå du först, jag vill löpa lite till.
Du är rastlös som en varg.
Vi ses, syster.
Nej!
Kataru!
Kataru! Spring!
Snälla...
Nej. Kataru.
Kataru!
Jag gick och såg aldrig tillbaka.
Jag går aldrig tillbaka dit.
Inte förrän Vex och Iskejsaren har fått vad de förtjänar.
Jag hade ingen aning.
Nu vet du.
Iskejsaren tillfångatog Zane. Jag ska befria honom.
Alltså är du och jag på samma uppdrag.
Inte samma.
Du vill rädda din vän.
Jag vill ha hämnd.
Undertexter: Sara Palmer